Клаудия Серано
Никога вече тъй близка

Превод от италиански: Наталия Христова, 2016

chitanka.info

На проф. Марио Дзиколела, моя дядо, неделята в моите очи.

Да пишеш така, както забравяш,

писането е забрава.

Да държиш на дланта си целия свят

и после да духнеш.

Пиерлуиджи Капело

Това е литературна творба.

Всяка прилика с реални лица и събития е напълно случайна.

1.

Тридесет и девет. Преброих тридесет и девет бенки на гърба му.

Прекарах много безсънни нощи до него. След като се любехме, той веднага потъваше в сън, не ме удостояваше дори с една милувка. А аз не можех да заспя.

Тридесет и девет. Той се обръщаше с гръб към мен. Гърбът му беше бял. Започвах да броя. Пропусках тъмните петна по кожата му и понякога в тъмнината ми беше трудно да различа кое е бенка, а кое петно. Така че започвах броенето отначало.

Тридесет и девет.

Не смеех да го докосна. Следвах очертанието на формите му с пръст, увиснал във въздуха на няколко сантиметра от кожата му. Започвах от извивката на таза, бавно изкачвах гръбнака и стигах до ръбестото му рамо.

Ако пръстът ми изследваше кожата му и желанието да го докосна по погрешка си позволеше да се пъхне в разстоянието между моето и неговото тяло, бързо се отдръпвах.

Можеш да галиш някой човек и отдалече. Можеш да го докоснеш и да го оставиш да те докосва, без изобщо да го пипаш. Но можеш да загубиш всичко в момента, в който отстъпиш пред изкушението да го направиш.

Мога да се отрека от думата любов и да я прикрия с една цифра: тридесет и девет. Това е всичко, на което той ме научи.

Казвам се Антония. Имената са важни: когато ги назоваваш, нещата съществуват.

Преподавателят по френска литература често ни повтаряше тези думи, докато потъвахме в романите на XIX век. „Наблюдавайте колко е важен езикът в любовните отношения“, казваше той, а последната светлина на деня се процеждаше през високите прозорци в залата. „Когато Адолф пише на Еленор[1], той изразява в писмото цялата си несигурност; обаче същите думи на обич правят така, че той започва да усеща онова, което пише. Това е основен закон: езикът притежава силата да създава реалност. Ако нещо е казано, то съществува.“

Няколко години по-късно дойде ред на Виторио да добави някоя и друга плочка в мозайката. Това стана един слънчев ден на хълма Авентин, докато говореше за книгите на Делило[2] и за частите, от които е съставена една обувка: „Тогава йезуитският монах кара момчето да погледне обувките си и да му назове от какво са направени. Момчето започва колебливо да изрежда връзки, подметка, токче и спира. На което йезуитът отвръща, че не вижда частите на обувката, защото не знае имената им, не знае, че се казват езиче, ушенце, сая. Ето къде се крие смисълът: когато не знаем названията им, нещата остават скрити“.

Това беше по времето, когато, поразена от присъствието му, смятах, че това ще бъде началото на нещо, което ще засяга нас двамата.

А после, после останах сама с името си, Антония, и трябваше да си го повтарям, за да съм сигурна, че съществувам.

И тогава, докато другите се напрягаха да измислят планове за спасяването ми, от типа на „по-добре да не я питаме за нищо“, „да й предложим да попътува“, и се взираха в мен, за да видят някаква промяна — „изглежда ми по-спокойна“, „вече й мина“ — аз по някакъв начин успях да открия, че не са ми разказали цялата история. Ако е истина, че нещата стават реалност, като ги назовеш по име, обратното е също толкова вярно: има неща, които най-упорито си съществуват дори когато не успяваш да ги назовеш.

Ето защо още първата сутрин, след като се прибрах вкъщи от Милано, когато отидох в кухнята и заварих масата, сложена за закуска, готовия сок от портокал и бисквитите, чашата, обърната върху чинийката, онова неназовимо нещо, „нещото“, както го наричаше Виторио, ако се налагаше да говори за нас, беше там.

Спомням си смущението, което изпитах, при вида на грижливо подредените на масата предмети и шепота от заговорническите гласове на родителите ми от другата стая:

— Станала е.

Те влязоха в кухнята заедно и седнаха срещу мен. Бях си сипала чай и отхапала малко от бисквитата.

— Нали точно тези бисквити обичаше?

— Да, благодаря ви.

— Баща ти твърдеше, че предпочиташ онези със сметаната, но аз му казах, че са тези!

— Да, тези са, но и другите не са лоши.

— Видя ли каква чаша съм ти избрала?

— Да, хубава е.

— А покривката харесва ли ти?

Усмихнах се и с треперещи ръце поднесох чашата към устните си. Зад тях през прозореца се виждаха ясното небе и покривите, осеяни с телевизионни антени.

Майка се обърна и проследи погледа ми:

— В Милано тези цветове сигурно са ти липсвали, а?

В онзи момент си пожелах земята под стола ми да се отвори и да ме погълне заедно с чаения сервиз, бродираната покривка, бисквитите и въпроса в очите на майка ми.

Вероятно, простичко казано, човек трябва да свикне с определени истини: да приеме, че раните, и по-точно някои рани, никога не зарастват; че някои неща не намират решение и че не всички хора се спасяват.

Първите седмици прекарах в припомняне на забравени неща: подът в спалнята е мраморен, на ромбове, винаги съм го мразела. Подът в хола е бял, кухнята е с розова теракота. Банята е в портокалов цвят, който е толкова кичозен, че гостите ни си измислят извинения, за да я видят пак. Понякога нощем от планината слиза бурен вятър и брули листата на растенията по терасата, дори обръща саксии, а татко става да види какъв е този шум, връзва саксиите за парапета и псува. Терасата е настлана с теракота, която в летните нощи направо пари под краката ти. После осъзнах, че онова, което преди е било мое, вече не ми принадлежи.

Оставаше ми само да се напъхам в анцуг, аз, която дори на покупки ходех с високи токчета, да обикалям по крайбрежието и да зяпам минувачите, да ги следвам, защото телата им ми носеха някаква утеха. Например още си спомням тялото на дебелака, излегнат на плажа, и мисълта, че мога да отида да го пипна: ако го бях направила, пръстът ми щеше да потъне в мека бяла маса, цялата оплетена в синята мрежа на вените. Тази мисъл ми донесе облекчение.

Когато се прибирах, често обърквах пътя, но се срамувах да питам за посоката в родния си град. Щях да се оправдавам с фразата: „Дълго отсъствах“.

Попаднах на една песен, в която мъж пееше: „Любовта те кара да й се подчиниш“. Пусках си диска в колата и още от първите ноти изпадах в самозабрава. Чак сега разбирах какво имаше предвид онзи мъж, който, докато се любехме, ме попита:

— Даваш ли си сметка?

— За кое?

— Колко си красива. И че ще умрем.

Шофьорите в колите зад мен гневно надуваха клаксоните: „Няма ли да тръгваш?“.

Все пак някак успявах да стигна до нашата улица. Но къде ли отиват онези парчета от нас, които сме раздали в любовта си?

Ако ще даваш, давай, казваше пътят, който се виеше под моето „Туинго“ втора употреба, сметката е проста, разумна, приемлива.

Приемлива ли?

Така или иначе, името ми е Антония. Това е толкова вярно, колкото и цветът на плочките, както и всички онези реални неща, за които трябва да се хванем.

Неговото име беше Виторио. Звучеше тежко, значимо. Понякога нощем търся името му в менюто с телефонните номера и си го повтарям, толкова е голямо и плътно. После се връщам в главното меню и в детския си креват: единичното легло е достатъчно да побере моя малък бъдещ живот.

Ето че взех да ставам мелодраматична. Всъщност не мога да не съм: прекарвам часове зазяпана в саксията с азалии на перваза или във въжето на щорите, което по цял ден виси и знае да прави само това — да виси зад прозореца.

Явно съм се научила да се сдържам. Дори когато много ми се иска да изтръгна решетките на терасата и да изкрещя „Пуснете ме да изляза“, не го правя. Приготвям си чай, въртя чашата в ръце, взирам се в гладкия й порцелан. Случва се понякога в чашата с чая да виждам отново онези мейли в телеграфен стил, които Виторио ми изпращаше.

От: vittorioso@gmail.com

За: antonia@libero.it

Тема: бугенвилиите в Тарутао

Ослепително бели плажове, дива природа, приятелски настроено местно население.

Кафето не става за пиене. Но въпреки това хотелът предлага достатъчно комфорт за пребиваване. Прикачвам няколко снимки.

Обаче, когато се върна, непременно ще отидем да ядем пържоли. Кажи на Дюкан (и си сложи черната рокля).

В.

Тогава се разсмивам, но както се смея, от очите ми потичат сълзи.

Днес бих му написала: „Скъпи Виторио, спомням си много смях“.

[1] Герои от автобиографичния роман на Бенжамен Констан „Адолф“. — Б.пр. ↑

[2] Дон Делило е съвременен американски писател италиански произход. — Б.пр. ↑

2.

Моторът бръмчеше и се носеше по завоите на лигурското крайбрежие. Край пътя храстите цъфтяха в ярки цветове. Усещаше се наситеният им аромат. С глава, опряна на гърба на Виторио, виждах как покрай мен се виеха жълти и оранжеви облаци, надвесени над черния асфалт. Коприненият ми панталон се издуваше от вятъра; и той беше изпъстрен с цветни мотиви и широките му крачоли пърхаха по глезените ми от бързото движение.

Между пиниите надничаха старите вили, накацали по стръмните скали, с прозорци, обърнати към залива.

— Бих искала да вляза във всички тези къщи — казах тогава. — Искам да вляза във всеки хол, във всяка кухня, да погледна през всеки прозорец. Искам да видя залива от онзи балкон и от онзи там, и от онзи!

Виторио се засмя под каската.

— А после искам да отворя всички ракли и бюфети, които се виждат от пътя, да докосна всяка чаша и сервиз за кафе и да изпия по един чай във всяка къща! Не ти ли се струва, че вътре непременно животът е прекрасен? Какво ли правят собствениците? Дали ходят да играят тенис? Дали закусват на терасата? Виждам как минават боси по морскосините плочки…

— Как ли не, морскосини — пошегува се той. — Изглежда ти прекрасно, защото това не е твоят живот.

Сложих ръце на хълбоците му и почувствах мекотата на кожата му под тениската.

— Виторио, мислиш ли, че винаги ще бъда такава? Че все ще съм на път и ще си представям какво става в къщите на другите?

Какво ми отговори той? Не помня вече. Може би изобщо не ми е отговорил и аз съм прехапала устни и съм отправила поглед към лазура на небето, което сякаш тичаше над нас.

Чух как ключът се превърта в ключалката и спомените ми бързо се спотаиха в един ъгъл.

Анна ме завари седнала по турски на дивана, навсякъде около мен бяха пръснати смачкани кърпички. Беше седем часът.

— Вече си станала? — попита ме тя.

— Горе-долу.

— Сигурно ти се налага да свикваш с новия ритъм. — Тя се престори, че не забелязва зачервените ми от плач очи.

Тя не се върти угрижено-съчувствено около мен, не търси начин да ме утешава: докато закусвам, почиства рибата, вари ряпата, а аз бавно си топя бисквитите в чая. За нея „животът е какъвто е“, но тя го казва по неин си начин, повдигайки рамене, с усмивка и без грам тъга в очите.

Тя е на петдесет години и вече има седем внучета. Скоро най-голямата й внучка ще я направи прабаба. Казва ми, че съм късметлийка, защото съм се изучила, а за всичко останало има време; макар че често ме пита кога ще си намеря съпруг и обобщава: добре е да го направиш, преди да навършиш трийсет.

— Донесох нещо за теб — каза тя, докато ровеше из пазарските чанти.

— За мен ли?

— Ето го. Това е сладкишът на Падре Пио[1].

— Какво?

— Верига.

Тя извади пластмасова чаша, покрита с фолио. Аз с несигурни стъпки отидох при нея.

— Даде ми го снаха ми, а аз го нося на теб. В тази чаша има малко тесто, трябва само да спазваш рецептата. Ето ти листа, нали ми разбираш почерка? Прави се десет дни, като всеки ден трябва да добавяш по една съставка.

Погледнах я озадачена.

— Обаче има правила. Трябва да започнеш в неделя и винаги всичко да е извън хладилника. Накрая вземаш три чаши от тестото и ги подаряваш на трима души, за да не се прекъсва веригата.

— Чакай малко, как ще стои десет дни извън хладилника?

— Не знам, но накрая става вкусен.

Погледнах листа с рецептата.

— Десет дни за един сладкиш?

— Накрая, когато го пъхаш във фурната, можеш да си пожелаеш нещо. За това се иска време, как ти се струва?

И отиде на терасата, тъй като винаги започва чистенето оттам.

Баща ми влезе в кухнята с кофичка плодово мляко. Посочи с лъжичката към чашата в ръката ми и попита:

— Какво е това?

— Нищо.

И сложих чашата във фризера.

Тази вечер бях поканена на рожден ден. Бяхме в ресторант на нещо като вечер по женски. Както си седяхме, Бета ме попита за него:

— Още ли мислиш за Виторио?

Усетих напрежението у другите, улових движението на краката им, които изтръпнаха под масата.

Бета е единствената, която проявява смелостта да изрече името му. Другите мислят, че за мен е най-добре да се преструват, че никога не е съществувал. Наведох глава, повъртях вилицата в чинията си; спагетите ми се подчиниха, навиха се по зъбците и аз бях на ръба да си призная. Но истината беше нецензурна. Така че направих жест с ръка и пропъдих сянката.

— Та за какво говорехме?

И останалите побързаха да намерят нова тема, говорейки една през друга. Помислих си, че скоро дори Бета ще престане да ми задава подобни въпроси и тогава кой ще му казва името?

После донесоха тортата с една запалена свещ, изпяхме „Честит рожден ден на Бета“, докато от другите маси се обръщаха да ни зяпат. Бета духна свещта, ръкопляскахме. Цялата вечер очаквах момента, в който ще застана пред огледалото в банята и ще си сваля грима, оставяйки черни следи по тампончето.

Обаче щом се върнах вкъщи, извадих чашата от фризера, свалих фолиото и погледнах: вътре имаше някаква отвратителна бежова смес. Помирисах я: вонеше ужасно.

„Не можеш да хвърлиш чашата.“ Стори ми се, че чувам гласа на Анна.

„Защо?“

„Защото това е нещо специално, за което трябва да се погрижиш.“

Опитах се да отворя книга; започнах да чета с една от онези лампички, които се защипват за страницата, но все ставаше така, че щом помръднех книгата, лампичката губеше контакт с батериите и премигваше. Дълго стоях в кухнята, без да паля осветлението, и чувах как баща ми хъркаше в спалнята, а майка от време на време му се караше: „Мино!“.

„Дали нежността, която чувствам, ще ме погуби?“, продължаваше да звучи в мен песента на Виторио.

И в онзи момент реших да оставя сместа в чашата да се размрази. После взех тетрадка и химикалка и започнах да пиша тези редове.

Защо? Може би защото нищо не е защитено, дори и една чаша тесто във фризера.

[1] Падре Пио (1887–1968 г.) е италиански монах от ордена на капуцините, канонизиран за светец от папа Йоан Павел II през 2002 г. — Б.пр. ↑

3.

Милано. Ем, както го наричах аз. Ем е история, която не може да се разкаже напълно, това е неразплетен възел.

Беше февруари и в деня на пристигането ми вътре в гарата валеше сняг. Покривните панели над коловозите бяха счупени на места и снежинките падаха върху хората и куфарите.

Квартирата ми беше на четвъртия етаж.

Вечер се опитвах да настроя телевизионните канали, докато хапвах, седнала на дивана. Бързо се оправях и гасях телевизора. Подреждах си книгите по рафтовете, окачвах картини, очаквах някой да си изчисти подметките на изтривалката пред моята врата, да хвърли един поглед на цветарника ми с кактусите, подредени стъпаловидно, и да посегне към колекцията ми с музика.

Представях си вечерите, прекарани в разговори с нови приятели край масата в хола, чантите, натрупани върху креслото, някой пушач на прозореца. Заспивах на дивана и на следващата сутрин купувах нови чаши, купи за сладолед, тирбушон.

Нощем над Милано се спускаше сива пелена. Искаше ми се това сиво да изчезне, да виждам небе, като навсякъде другаде.

— Как така като навсякъде другаде? Не виждаш ли, че е оранжево? — каза ми един ден Джоя.

— Няма нито една звезда. Всъщност, ако видиш звезда, значи, на следващия ден ще вали сняг!

И така, накрая настъпваше часът на аперитива.

Половин час хората се блъскаха на излизане от офисите, портите на градския парк „Индро Монтанели“ се затваряха, стоянките за велосипеди опустяваха.

„Къде си? На станция «Кадорна»? Аз тъкмо влизам в метрото. Идвам!“

Токчетата, червилото, трамваят, квартал Навили!

„Вие хванете маса, идваме след десет минути!“

Слагаш шапка и ръкавици, ръкавиците са задължителни, ако се движиш с мотор.

Улиците се задръстваха. Заведенията се пълнеха.

„Две чаши сухо бяло вино, благодаря“, можеше да се прочете по устните на клиентите през прозорците на някой бар.

Приятелки на групички чакаха пред заведенията, после вратата се отваряше и те влизаха една след друга, а скъпите им палта и ухаещите на шампоан коси изчезваха вътре.

Най-нерешителните обикаляха от бар на бар.

После изведнъж настъпваше тишина. Улиците опустяваха. Оставаше само нощното небе — да, оранжево беше. Аз се прибирах и пусках щорите.

Милано. Там научих думи като хепънинг и аперитивовечеря. Научих се да нося красиви дрехи, но те все не бяха толкова хубави, колкото на останалите. Научих се да вървя с изправен гръб, като шумно тракам с токчетата на ботушите. Научих се да се усмихвам доста по-широко, отколкото ме караше изпитаната радост. Защото Милано те учи да бъдеш зрял човек и ти дърпа стола тъкмо тогава, когато краката ти омекнат и решиш да се подпреш.

Но все още се заглеждах по момчета, зачетени в спортните страници, и най-много от всичко исках кошница за пикник.

После се запознах с Виторио.

В онзи ден конферентната зала беше огряна от ярка светлина. Момичетата от персонала слагаха бутилки с вода на масата на лекторите и почукваха с пръст по микрофоните. Междувременно залата се пълнеше с палта, аромати на парфюми и ръкостискания, а пушачите излизаха на тълпи за последна цигара преди началото.

Аз пристигнах половин час по-рано и бях заела мястото си. Палтото, преметнато върху облегалката, ми убиваше на гърба. Чаках Лаура — единствената, която познавах в Милано. Тъкмо тя ме беше поканила на тази конференция за издателската дейност, а сега никаква я нямаше.

Беше светла и мързелива събота.

В чинийката под една саксия на прозореца се беше задържала малко вода. Случайни облачета скриваха за малко слънцето и лъчите му ту се протягаха към локвичката, ту се отдръпваха, палеха жълти отблясъци по саксията и после ги гасяха.

Всичко се движеше по фината нишка на очакването, а светлината ми подсказваше, че след края на конференцията ще извърша лудост — ще отида на улица „Спига“ да си купя нови официални обувки.

Нечия обувка прекъсна лъча светлина, хвърлян от прозореца към пода. Беше тъмнокафяв мокасин.

Усетих как погледът на мъжа с мокасините се спря върху краката ми. И аз погледнах натам: кльощави колене под чорапогащник телесен цвят. В Милано всички знаят, че не бива да се носят чорапогащници телесен цвят. Непохватно си придърпах полата, за да покрия колене. Когато вдигнах очи, мъжът вече го нямаше.

— О, слава богу, че си тук! Знам, знам, че закъснях!

Сред тълпата се появи едрата фигура на Лаура. Тя бършеше потното си чело с носна кърпичка и си проправяше път през реда с „Извинете, може ли“. Когато станах да я поздравя, на лицето й цъфна блажена усмивка и тя първо сключи ръце като за молитва, после енергично ме прегърна. Седна до мен и цялата редица столове се разтресе.

Извади от джоба си шоколадов бонбон — искам ли? — пъхна го в уста и затвори очи.

— Вълшебен вкус!

Усмихнах се.

— Видя ли какво слънце грее навън? — подхвана тя, докато се бореше с палтото си в опит да го съблече. — Изобщо не познаха прогнозата!

— Милано винаги прави нещата на своя глава — отговорих и се заех да й помагам да си освободи ръката от ръкава.

— А във Венеция има тревога за наводнение, така ми каза таксиджията. Имало голяма вероятност да ни залее, но сме невредими! — каза тя през смях.

Из залата се понесе сърдито шшшш, хората продължиха да шумят още малко.

— Аз съм журналист без химикалка. Ще ми услужиш ли?

После настъпи тишина.

Виторио беше един от първите издатели, които взеха думата. Проследих пътя му от първия ред до микрофона на подиума. Беше млад, дребен на ръст. Той прекоси тези няколко метра с пружиниращи стъпки, сякаш се разгряваше. Това беше мъжът с мокасините, закрили слънчевото зайче.

— Виторио Солмани, ето една добра причина човек да посещава скучни конференции — въздъхна Лаура.

— В какъв смисъл?

Жените пред нас се сръгаха с лакти. Лаура прикри усмивката си с длан.

Първото нещо, което си помислих, когато видях това момче да става и да отива към подиума, бе, че би било добре да си обръсне бакенбардите в стил седемдесетте и да си свали карираното сако от туид.

— Намирам го за много привлекателен — прошепна ми Лаура.

Нима трябваше да се поровиш в някой винтидж бутик, за да изглеждаш привлекателен в Милано?

Така в онзи ден Виторио влезе в живота ми, придружен от коментар за чара му, за което не можах да му простя.

The miles of distance away from everything would end. It would all meet?[1]

Той започна лекцията си с този цитат. Започна направо, без да си прочисти гласа. Имаше хубав, топъл, плътен глас.

— Докато вървях насам тази сутрин… — импровизираше.

Косата му беше прошарена, леко рошава; носеше очила с квадратни рогови рамки, отговарящи на хипстър модата в момента. А на ухото имаше халка, с която сякаш заявяваше: заемам определена позиция, но не съм като останалите.

Хората на партера бяха потънали в креслата си, седяха, преметнали крак връз крак и доволно кръстосали ръце на гърдите. Лаура си водеше записки, като придружаваше всяка дума с одобрително поклащане на огромната си къдрава глава.

Какъв ли номер разиграваше?

Загарялото му лице не беше особено изразително. Само от време на време хвърляше по някоя усмивка. Но прожекторите го осветяваха и това вероятно не беше предвидено. Или пък беше, защото на определени интервали почти незабележимо се навеждаше към партера и тогава жените на средна възраст с надути от силикон устни впиваха ръце в седалките.

Той разказа за свое скорошно пътуване със своя малък „Форд Фиеста“:

— С Джовани и Габриеле се срещнахме в кафенето на площада и си направихме кръгла маса с червено вино.

Остави ни известно време да се чудим защо няма „Ауди“.

— Джовани Асколти и Габриеле Гали са основатели на издателска къща „Мареа“ — прошепна ми Лаура.

— Аха.

Когато той млъкна, тишината в залата затрептя. Секундите увиснаха в празното пространство между слушателите и него, сякаш изпаднали в почуда. После Виторио си свали очилата, усмихна се, каза „благодаря“, публиката го аплодира, а времето се подчини на усмивката му и продължи да тече, даже секундите си отидоха на мястото и отново се включиха в тиктакането на часовниците.

Солмани си го бива, но ще разбера какъв номер разиграва.

Той разтърси къдравата си глава с несъзнателен жест, почти ироничен (дали не отговаряше така на моята заплаха?), а междувременно слънчевият квадрат на пода се беше издължил и докосваше краката ми.

По време на кафе паузата Лаура ме представи на своите приятели. Стисках ръце, многократно повтарях името си и моментално забравях имената, които ми казваха. После всички се скупчиха около Лаура и тя започна да разказва нещо, а аз останах в края на този своеобразен кръг.

Стисках под мишница дамската си чанта и се чувствах като глупачка, че не я бях оставила в залата като другите.

Отидох до масата с напитките, без да усещам жажда.

Едно момиче извика името на Виторио някъде от другия край на стаята. Обърнах се и видях как му се хвърли в обятията.

— Откога не сме се виждали!

Той, както ми се стори, леко се отдръпна с иронична усмивка, посветена на нейния устрем. Доближиха се до масата.

— Хайде, разкажи ми какво си намислила — започна да я разпитва. Направи знак на сервитьора и сам й сипа плодов сок. Тя имаше пиърсинг на носа и тъмният й бретон й влизаше в очите (прецених, че беше горе-долу на моята възраст и по-скоро грозна). Чукнаха се с чашите. Колко неуместно, помислих си. Извърнах поглед и се оттеглих.

Отново видях Виторио в залата, преди да влязат другите. Подреждаше записките си в чантата. За да си отида на мястото, минах толкова близо край него, че забелязах заглавието на книгата, която прибираше в чантата, и понеже я познах, казах:

— Чела съм я и много ми хареса.

Той вдигна поглед. Зад големите очила ме гледаха две смущаващо сини очи. Побързах да се измъкна; за да си върна равновесието, се загледах в едно палто, оставено на близката седалка.

— Това ме радва. Той е един от най-добрите ни автори, но за съжаление, още не е известен в Италия.

Стори ми се, че в погледа му имаше известно смущение, нещо като детско изумление. Той стоеше наведен над отворената си чанта, застинал по средата на движението, преди да прибере вътре книгата.

— Чела ли си други книги от нашия каталог?

— „Желанията“.

— Гледай ти, най-неуспешно продавания ни роман! — засмя се той.

Вдигнах рамене.

Той се изправи с книгата в ръка. Къде беше онзи привлекателен мъж, който говореше от трибуната? Пред мен стоеше момче, с което бяхме еднакви на ръст.

Попита ме дали знам, че авторът често идва в Италия, защото имал къща в Сицилия.

Зачудих се защо ли изобщо го заговорих. Той само си стоеше там и си подреждаше нещата: времето спира, сега тръгва отново, онова момиче, дето не знае как да се гримира и фондьотенът й стои на петна, се доближава до мен и ме заговаря.

Всъщност Виторио говореше и се усмихваше. Добави някаква фраза за щастието, а аз се отдръпнах, защото неговата радост ми се стори нещо, от което трябваше да се защитя.

Скоро след това останалите участници започнаха да влизат в залата. Налагаше се да говорим високо, за да можем да се чуваме, но моят глас беше тих и Виторио постоянно се навеждаше да му повтарям думите си на ухото. Така че го оставих да говори той и се ограничих само с кимане.

— Може ли — каза някой зад гърба ми. Преди да успея да се отместя, Виторио ме дръпна към себе си и се озовах на няколко сантиметра от туиденото му сако. Махна ръката си от плешката ми и продължи с нежелание подхванатия разговор:

— Иначе живее в Бруклин.

Аз отстъпих назад и скръстих ръце пред гърдите си, така че изпуснах чантата, която стисках под мишница.

— Добре — отговорих и бързо се наведох да я вдигна — отивам си на мястото.

— Тогава да си вземем довиждане — каза Виторио, вдигайки ръка пред очите си, за да не го заслепява слънчевият лъч, прокраднал се в този момент през прозореца. Този незначителен жест се загнезди в паметта ми. — Днес е прекрасен ден — намигна ми той и ми протегна ръката си.

— И във Венеция грее слънце, но водите се покачват с три сантиметра на всеки половин час — уточних аз в своя защита.

Виторио ми хвърли въпросителен поглед, после устните му се разтеглиха в мека усмивка.

— Значи, ще остана тук — реши той.

А аз, потънала във вода до глезените, се върнах на мястото си.

— Като свърши днешното заседание, сме канени на ресторант — подхвърли ми Лаура.

— Предпочитам да се прибера. Ти ще отидеш ли?

— Разбира се, какъв хубав ден само! Освен тия досадници там ще бъде и Виторио Солмани. Сигурна ли си, че не искаш да дойдеш?

— Пак ли този Виторио?

— Как е възможно да не го харесваш?

Потърсих го с очи, видях къдравата му, прошарена коса, уж небрежно пуснатата брада, изваяния профил.

— Не е мой тип — отговорих, поклащайки глава.

[1] Цитат от поема на Уолс Стивънс (англ.) — „Хилядите мили разстояние все някога свършват. Тогава всичко ще може да се срещне.“. — Б.пр. ↑

4.

Първи ден. Изсипете сместа в стъклена купа. Добавете чаша брашно и чаша захар. НЕ РАЗБЪРКВАЙТЕ.

Само ако Виторио научеше за това.

„Сладкишът на Падре Пио?“, би оцъклил очи.

„Да, знам, нарича се така може би защото накрая човек трябва да си намисли желание, което ще се сбъдне, е, никой не смята, че наистина…“

„Не вярвах, че през двайсет и първи век все още съществуват подобни неща!“ Би изтръскал пепелта от цигарата си с иронична усмивка.

„Това е южняшка традиция — бих му отговорила подразнена — също като зестрата и всичко останало!“

„Не ми казвай, че имаш зестра… Имаш ли?“

Но знам, че на десетия ден би ме изненадал с есемес: „Не трябваше ли днес да опечеш сладкиша?“.

Такъв си е Виторио.

И така, започнах да изпълнявам рецептата.

Взех чашата с ужасната смес и я изпразних в една стъклена купа. Използвах същата чаша, за да добавя брашното и захарта, и не разбърках. Останах загледана в купчините захар и брашно, засипали тестото.

Какъв е смисълът да хвърляш неща едно връз друго, като ги оставяш разделени? Може би това е първата ни грешка: че бързаме да разбъркаме, да направим от двете едно. Напираме с тревога да се разтворим в другия.

Виторио никога не би допуснал подобна грешка.

— Какво ще правиш тази сутрин? — Майка ми влезе в кухнята.

— Искаш ли да дойдеш с нас? — Извади пържоли от фризера.

— Не мога.

— Имаш срок да изпратиш статия ли?

— Да.

Но вместо това хванах химикалката и написах тези два глупави реда, с които казвам, че е неделя и докато другите са на разходка, съм започнала да правя сладкиша.

„Най-важното е да си зает с нещо. Сега с известно удовлетворение забелязвам, че вече е седем часът и трябва да приготвя вечерята. Мерлуза и наденици. Смятам, че като го напиша по-лесно ще се справя с мерлузата и надениците.“ Ето какво отбелязва Виржиния Улф в своя дневник. Помня го, защото е последното изречение, написано от нея, преди да си напълни джобовете с камъни и да се удави в река Уз.

Венеция. Съществуват имена, които не се нуждаят от обяснение.

Кацнах късно сутринта. Денят беше ясен, небето синьо и през илюминатора всичко се виждаше прекрасно: петролено зеленият цвят на лагуната, кирпичено червените покриви, извитите форми на островите; а в центъра като кралица блестеше обърнатото S на Канале Гранде.

През цялото време, докато летяхме над града, бях залепена за прозорчето.

„Наводнената литература“ — това беше мотото на форума, на който Лаура ме покани, добавяйки някакво извинение, а аз побързах да си купя нова вечерна рокля и да си направя прическа, така че къдриците ми бяха вдигнати и само два кичура докосваха врата ми.

Бях взела назаем от приятелка кожено палто, което беше с два размера по-голямо, и след като казах довиждане на стюардесата и заслизах по стълбичката от самолета, напрано се почувствах като облечена в чувал. Обаче в джоба си стисках брошурата с името на хотела: пет звезди, с изглед към лагуната и с частен кей с цветарници, изпъстрени с червени петунии.

Обзета от ентусиазъм, бях сложила в куфара си прекалено елегантни дрехи. По време на сесиите оглеждах строгите ризи и едноцветни поло-блузи на останалите в залата. И срамежливо прикривах дрехите си под широкото палто.

Завиждах на Джоя — момичето, с което бяхме отишли заедно на тази конференция — за сериозните очила, за простотата, с която говореше за съвременните автори, за това, че не се гримираше и се харесваше такава.

А аз през цялото време си пълнех джобовете с листове за писма с инициалите на хотела и всяка сутрин в ресторанта се надпреварвах за масата с изглед към лагуната с един гост от Неапол, по чиито устни личаха бели петна от пастата за зъби. Тичах надолу по стълбите, полата ми леко се повдигаше, но изпреварвах всички и сядах да закусвам на масата край прозореца.

Оттам се виждаше как изгрява слънцето иззад катедралата „Сан Джорджо Маджоре“, която изглеждаше като сив силует на оранжев фон. Това ставаше около седем часа. Носовете на вързаните за кея гондоли се къпеха в светлина, а водата между тях блестеше. Наслаждавах се на гледката с чаша в ръка. Чаят, разбира се, изстиваше.

Организаторът на конференцията се казваше Оливиеро Мари и беше много, ама много висок. Стърчи по всички снимки пред двореца „Чини“: като тръстика на фона на лагуната. По време на вечерите, давани от организаторите, се препираше с всички за ролята на издателските къщи. Ризотото изстиваше в увисналите във въздуха вилици: лек дим се виеше от неговата, докато описваше кръгове с нея. Чак когато накрая сервираха коняка и бисквитите се топяха в чашите, настъпваше мир, а всички фундаментални въпроси биваха забравени.

След вечеря излизахме тримата — аз, Джоя и едно момче на име Марко. Той носеше червено шушляково яке и на врата му беше окачен огромен фотоапарат (Силвия смяташе, че прилича на декоративна златна рибка).

Оставяхме площад „Сан Марко“ и кафене „Флориан“ с прочутия му оркестър зад гърба си и скитахме по тесните улички, минавахме под вълшебни колонади, като си казвахме, че никога няма да забравим тези дни.

Джоя се беше увлякла по един млад учител по латински, който беше дошъл на конференцията с поларен пуловер и навсякъде ходеше с него. Марко искаше да се снимаме заедно.

Седнахме на една пейка на остров Сан Джорджо Маджоре и най-накрая се съгласих. Едва ли беше по-висок от мен!

— Исках да се снимам с най-хубавата усмивка на конференцията — каза той, докато щракаше. Излязох като джудже, потънала в чуждото палто, с неумело увит около врата бял шал и колене, присвити от неудобство.

Чувам някакъв шум от съседната стая. Оставям химикалката и отивам да погледна какво става. Тестото си почива на тъмно в кухнята. Съставките са съвестно отделени една от друга. Виторио доволно би потрил ръце. Аз обаче искам да вдигна ръка и да попитам „Защо не бива да се разбърква?“.

Веднъж по телефона Виторио ми каза: „Явно на нищо не съм те научил“.

Често се сещам за тези му думи, всеки път, когато изпитам желание да се отдам напълно, да се разтопя. Спомням си как завърши онзи разговор по телефона: „Както изглежда, всеки си запази недостатъците“. Спомням си стената, която гледах дълго, след като чух това заключение. Имах усещането, че стената гледа мен, изпаднах в ужас; а тя си беше спокойна, защото знаеше, че е само тухли и вар, нищо повече.

И в хола вече взе да се смрачава, в далечината розовото небе докосва лентата на морето, която се вижда от прозореца. Изчаквам още малко, преди да светна лампата и отново да седна да пиша. Всяко нещо сякаш е увиснало в полумрака: момчетата, които ми подаваха ръка на слизане от катера с думите „Моля, мадам“, мелодията на „Чао, чао, бамбина“ свирена на акордеон в една гондола с младоженци, на които група американски туристи подвикваха да се обърнат, за да ги снимат. И аз, която никога преди не бях ходила във Венеция, докато пътувах с катера, забелязах във водата да блести някакъв малък правоъгълен предмет: той беше наполовина потопен, беше с грапава повърхност с цвят на алуминий. Сигурно беше лек, защото, когато вдигнахме котва, корабното въже го докосна и той няколко пъти се завъртя около себе си. В него се отрази един слънчев лъч, беше като проблясък на светкавица, после се загуби във вълните след нас.

Последната вечер ни покани издателката Елза Караро. Палацо Караро се намираше в квартал Канареджо. През прозорците на корабчето пред очите ни се нижеха църквата на Босоногите[1], мостът с обелиските, музеят на Тинторето. Каналите бяха като тъмни кладенци.

Когато портата се отвори, се озовахме пред широка мраморна стълба. По стените бяха окачени стари карти на Венеция.

— Виждате ли канала, отбелязан с червено — показа ни Оливиеро Мари — трябвало е през него да се отвеждат от лагуната водите на реките Силе и Музон… Но най-красивото нещо е по-нататък, от началото на осемнайсети век.

— Какво е?

— В помещението отстрани има две гондоли. Да побързаме, така ще влезем заедно.

От изненада се спънах в едно стъпало. Някой зад гърба ми каза: „Хайде!“.

Когато влязохме, в залата имаше вече стотина гости и хората от кетъринга сновяха напред-назад. Гостите бяха известни и прегладнели. След като битката за храната привършеше, те се събираха на групички с чаша червено вино в ръка и се надвикваха, за да привличат вниманието. Една певица на средна възраст, видимо от славянски произход, пееше някакви безкрайно монотонни мелодии в акомпанимент на арфа. Певицата беше с пищен бюст и доста очи се бяха вперили в нея.

— Никога не съм виждала къща с толкова много книги — въздишаше Джоя и ми сочеше библиотечните шкафове, които се нижеха покрай стените и стълбищата.

В един ъгъл някакъв мъж около четирийсетте пусна уредбата и започна да се поклаща в ритъма на музиката със затворени очи. Беше пълен, но гъвкав, когато отвори очи, видях, че са изумруденозелени.

— Това е Дамяно Черти — информира ме Джоя. — Той има собствено издателство.

Скоро след това го наобиколиха още хора и започнаха да танцуват с чаши в ръцете.

— Боже мой — засмях се. — Та те са по-възрастни от родителите ми!

Точно тогава някой ме хвана за лакътя.

— Госпожице…

Подскочих. Беше висок слаб мъж с кръгли тъмни очила, които скриваха чертите на лицето му. Посочи ми една врата:

— Видяхте ли най-интересната стая в къщата?

Тя беше цялата в картини с голи тела: сцени на еротика, на садизъм и отвратителната голота на старци. Остри черти, нервен рисунък и всичко в черно.

По средата на стената бяха изобразени мъж и жена, застанали един срещу друг. Голи, тя го държеше за члена, неговата ръка беше между краката й, но и двамата бяха вперили поглед в зрителя, сякаш го канеха да се присъедини. С изумление открих, че жената на картината беше не някой друг, а собственичката на къщата.

— Моля, оттук. — Мъжът тръгна към балкончето и аз го последвах.

— Виждате ли онзи малък дворец отсреща, с трикрилния прозорец, потънал в цветя? Това е родният дом на Тинторето.

— Наистина ли?

Той си запали цигара, под балкона минаха двама души, потънали в разговор.

— Всеки път, когато Елза ме покани на гости, идвам тук и наблюдавам двореца на Тинторето. Много гневен художник…

Аз също се загледах в трикрилния прозорец, но в мисълта ми беше заседнало голото тяло на Елза Караро. Кой ли беше мъжът от картината?

— Извинете ме, това е професионално изкривяване — побърза да каже мъжът, приглаждайки косата си с ръка.

— Аз съм главен редактор на списанието за история на изкуството на издателство П.

Протегна ми ръка и си каза името.

— Защо Тинторето да е гневен?

— Не е лесно да търсиш божественото у човека, нали? — отвърна той. После се обърна към мен и сякаш ме прониза с поглед. Скръстих ръце пред гърдите си, за да се защитя.

— А Вие, какво търсите?

— Не мисля, че знам. — Усетих, че гласът ми прозвуча фалцетно.

— Когато бях млад, прекарвах следобедите в кафенето на площад „Сан Барнаба“ с приятели — посочи той някаква далечна точка в града. — По цял следобед си разменяхме идеи от книгите за изкуство, правехме вълнуващи планове, един със страстта си към скулптурата, друг към архитектурата. Живеехме, увлечени от своите утопии…

Аз си спомних тийнейджърските си години и чешмите на улица „Спарано“. И децата от махалата, които по време на карнавала ни обливаха с бяла пяна така, че не можехме да отворим уста.

Може би затова, когато ме попита дали имам някаква страст, отговорих писането. Той продължи:

— Гледай ти… писане. Поезия? Или разкази?

Аз му споделих, че пиша роман. Дори му казах заглавието, „Идеалното бадемово дръвче“, както и името на главната героиня — Силвия, а лицето ми пламна от срам, защото до този момент не бях споменавала на никого.

Човекът ме гледаше с известно възхищение, докато смутено се опитвах да обясня защо съм се захванала да пиша тази история. Той ме попита:

— Наистина ли вярвате в посланието от финала?

Доближи се до мен, аз се отдръпнах. Забелязах някакви хора да минават по коридора и започнах да измислям претекст, за да се върна в залата при другите. Но не го направих. Просто защото онази нощ имах нужда да си разкажа всичко. Защото Венеция в онази нощ беше като приказно огледало, от онези, в които си пожелаваш какъв да станеш и мигновено се превръщаш в него. Защото се намирах в прекрасен дворец сред хора, които ми изглеждаха изключителни, без значение в какъв смисъл: просто бяха блестящи. Защото в онази нощ се чувствах като кораб, който е изпуснал пристанището и се е озовал в открито море, най-накрая всичко около него е вода, вода, която не пита и не гледа; домът е далече и човек най-накрая може да бъде това, което иска, може би това, което наистина е.

Той се обърна към мен на ти:

— Лявото ти око е тъжно — отмести кичур коса от челото ми — а дясното е по-малко, по-доверчиво, по-внимателно. Тази разлика е невероятна: дясното наблюдава, лявото мечтае. Да, със сигурност мечтае.

Започнах да се потя.

— Не се срамувай, и двете са прекрасни, но внимавай с лявото, защото е песен на сирена.

— Толкова по-зле за останалите — казах с престорена непринуденост.

— Не съм убеден.

— Постоянно се чувствам раздвоена — признах си.

Погледна ме доволно, като животно, което е уловило плячка.

— Раздвоена? Може би си една и съща, но отчаяно се опитваш да бъдеш друга. Или пък…

— Или пък какво?

— Или си падаш малко шизофреничка!

Жестокостта на тази дума, наглият смях, с който бе придружена, ме накараха да дойда на себе си.

— Късно е, поръчали сме катер за този час, сигурно другите ще си тръгнат без мен.

Казах му довиждане и бързо влязох вътре. Той ме последва по коридора, опита се да ме спре. Стигнахме до гардероба.

— Извини ме — обърна се към мен с треперещ глас. Опита се да ме хване за ръката, но аз се отдръпнах. Целуна ме с влажни устни по бузата — представих си гол охлюв. Подаде ми визитка.

— Ако искаш, обади ми се тази нощ. Ще се разходим из Венеция.

— Лека нощ.

— Защо бягаш? Приличаш на малката Лили[2]! Успокой се! Къде бягаш, малка Лили? — засмя се той.

— Не знам коя е малката Лили — процедих през зъби, докато напусках двореца „Караро“.

Щях да го узная много по-късно.

На кея срещнах Джоя.

— Антония! Най-накрая се появи! Не успях да те открия и корабчето тръгна без нас!

Разказах й набързо какво се беше случило, като не спирах да се извинявам.

— Успокой се, те ще ни закарат с катера. Отседнали са в нашия хотел.

Качих се. Не ме интересуваше кои са те, исках само да се прибера в стаята си и да забравя за срама, който изпитвах от себе си. Но щом седнах, веднага го забелязах: вдигнах очи и ето че срещу мен седеше Виторио.

[1] На италиански degli Scalzi — по името на осиновителите, кармелитски монаси от XVII в. — Б.пр. ↑

[2] Главната героиня в американски филм от 1953 г. — Б.пр. ↑

5.

Втори ден. Когато влязох в кухнята и видях купата с тестото, леко се изненадах. Почти бях забравила за него.

— Започнала си — каза Анна със задоволство и продължи да глади роклята ми.

Бях поканена на театър. Един младеж, който се занимаваше с актьорство, ми беше обещал да ме вкара зад кулисите след представлението.

Трябва да продължа напред, да приемам всички покани, да се оставя да ме ухажват. Да давам обещания и да се правя, че им вярвам. А също да съблазнявам, за да се чувствам жива.

— Добре правиш, че излизаш — изкоментира Анна, дока го притискаше с ютията една гънка.

— Да.

Виждам вече как ще дойде да ме вземе, облечен с елегантно палто. Ще ми предложи да хапнем в ресторанта на театъра. Ще ям и ще пия, ще стискам колене под масата като малко момиченце, а той през цялото време ще става, за да поздрави някой познат. По време на спектакъла често ще се обръща да ме гледа, за да прецени дали се забавлявам — и той като останалите. Ще се опита да постигне някаква близост, като леко сложи ръката си върху моята, но аз ще я отместя.

— Готово. — Анна с доволна усмивка ми показа резултата от гладенето на моята рокля.

Ще се оставя да ме заведе в гримьорните, горе по стълбите, по чиито стени висят афиши от стари спектакли. Ще се правя на въодушевена от това, че се запознавам с актьорите, и ще повтарям „браво“, докато им стискам ръцете.

— Ще я закача отвън, за да не се смачка.

Ще се качим в колата, той ще ме попита: „Искаш ли да пообиколим?“, аз ще кажа: „Благодаря, късно е и съм уморена“. Когато стигнем до нас и той загаси двигателя и се извърне към мен, докосвайки палтото ми, ще добавя: „Много ми хареса“. Ще изскоча от колата, бързо ще завъртя ключа на външната врата, а в асансьора няма да се погледна в огледалото.

— Не, сложи я в гардероба. Аз ще се оправя.

Анна, истината е, че не мога.

Защото Виторио ми отне дори радостта от ходенето на театър, удоволствието да си купя нова рокля, да си сложа червило. Бих искала, но наистина не знам как да му простя за това, че ми се гади само от мисълта, че ще трябва да се кача в друга кола, а не неговата, в която сиди плейърът прекъсваше и навсякъде се подмятаха книги…

— Да видим ли рецептата?

Втори ден. Разбъркайте сместа и я покрийте с фолио.

Да разбъркам. Разбърквам. Разбърквам. (Не, Виторио, на нищо не си ме научил.)

Понеже тестото е по-скоро твърдо, дървената лъжица образува в него кръгове, също като кръговете на дървото.

Джоя тъкмо ни беше запитала с учителя по латински:

— Не намирате ли, че тази кора на дървото е прекрасна?

Беше късен следобед, бяхме в парка на Конгресния дворец на остров Сан Джорджо Маджоре. Все още беше светло, но светлината беше крехка, от онази, която издължава сенките. Да, кората на дървото беше прекрасна и аз гледах Джоя с благодарност, че я беше забелязала и ни я беше показала.

Мобилният ми звънна и се отдалечих малко, за да говоря. „Да, Лаура, всичко е наред.“ Вървях по уличката и стигнах до насип. Като приключих разговора, се спрях да разгледам. Беше спокойно, тихо и във всичко се виждаше отражението на царствено ленивата Венеция. Малко по-нататък Марко бе легнал по корем в тревата и снимаше нещо. Какво ли? Нещо, което само той можеше да забележи.

Беше последният ден от престоя ни. Ето я Венеция, град, който прилича на огромен постер, сякаш няма три измерения, а само фасади. Но аз все пак влязох в хотелите й, в дворците й, под мостовете й. Накрая тя се превърна в нещо, което не е само за гледане.

— Е, какво мислиш за тези дни?

Виторио не беше от онези хора, които питат дали не те притесняват, като те изненадат в гръб в парка.

Беше с бяла риза и черен костюм. Елегантен и невероятно усмихнат.

— Бяха много хубави. Странни, но хубави. — Огледах се, къде ли беше Джоя?

— Колегата ти не дойде ли днес на заседанието.

— Дамяно ли? Не знам, сигурно и той е бил потопен.

— Вероятно в алкохола снощи.

Колко можеше да е широка тази негова усмивка?

Предната вечер в катера не си разменихме нито дума. Дори да ме беше познал, той с нищо не го показа. Или по-скоро беше пиян. Седеше до Дамяно Черти и си говореха.

В някакъв момент катерът спря. Капитанът се опита отново да запали мотора, но му отговори само някакво тревожно хъркане. Бяхме притихнали, напрегнати, а лагуната беше по-тиха и от нас.

— Да му се не види! — изкрещя нашият капитан и се отпусна на седалката.

Виторио беше станал: трудно пазеше равновесие.

— Добре — каза той. — Това напълно обяснява ситуацията, в която се намираме всички ние — издатели, изследователи и журналисти!

— Ако не друго, поне всички сме в една лодка — допълни Дамяно.

И те ни разиграваха тази комедия, докато не дойде друг катер да ни превози.

Втората част от пътуването беше по-спокойна: Дамяно беше приспан от алкохола, а Виторио седеше срещу мен. Катерът пресичаше лагуната с бясна скорост.

— Направо като Лара Крофт! — подхвърлих на Джоя. Посмяхме се. Виторио вдигна очи към нас, а аз го погледнах право в лицето. Той извади от джоба си черна плетена шапка и си я нахлупи, като издържа на погледа ми. Веждите му бяха гъсти и прошарени, а торбичките под очите му бяха станали сиво-сини. Аз сведох поглед първа.

— Толкова ли е очевидно, че сме банда некадърници? — попита в парка на Конгресния дворец.

Некадърници, отбелязах наум. Добре го дава.

— Истината ли?

— Разбира се.

— Никога не съм виждала толкова луди глави, събрани на едно място!

Прехапах език. Но Виторио се смя от сърце. Попита ме защо мисля така и не ме остави на мира, докато не получи удовлетворителен отговор.

Докато мрънках нещо, той местеше поглед ту към едното, ту към другото ми око, после към устните ми, като описваше триъгълник. Или пък гледаше носа ми? Покрих го с длан за миг, дългия си нос, и пак прехапах устни.

Виторио продължи.

— Значи, си журналистка?

— Но не искам да бъда журналистка.

— Защо?

— Защото на следващия ден вестниците са само стара хартия.

Вдигнах очи към него, за да видя какъв ефект са произвели думите ми. Виторио си запали цигара, без да направи никаква мимика.

— Трябва да прочетеш „Песен от края на лятото“, сигурен съм, че ще ти хареса. Публикувахме я миналата година. Разказва се за пенсиониран учител. Един ден…

Виторио говореше и аз се хващах в примката му. Привлечена от жестовете му, от начина, по който разтърсваше глава, когато разговорът се оживяваше, от петното на кожата под дясното му око; от месестите му устни, които не исках да зяпам, но все тях гледах.

Така за няколко минути на лицето ми се изписа идиотска усмивка.

— Значи, засега живееш в Милано — попита той неочаквано.

— Да. — Отметнах кичура зад ухото си и скръстих крака.

— Как се казваш?

— Антония.

— Антония — повтори. На устните му грейна детска усмивка.

Светлината в парка ставаше все по-слаба. Виторио си погледна часовника, дръпна си дълбоко от току-що запалената цигара и я хвърли във водата. Изпитах разочарование от гаменския му жест.

— Студено е — каза и потри ръце. — Да се върнем ли в залата?

Той тръгна пред мен и видях, че в задния му джоб беше пъхнат вестник на руло.

— Не очаквах, че ще правиш компания на плейбоя — изкоментира Марко, като ни видя да влизаме заедно. — Смятах, че си различна.

Когато конференцията свърши, си направихме обща снимка. Докато ни приканваха да гледаме в обектива, забелязах как Виторио ме сочи на един свой колега от другата страна на залата.

После се доближи до мен.

— Трябва да се връщам с другите в Милано — отдръпнах се на шега.

Подаде ми визитката си.

— Пиши ми, разказвай ми, ако искаш.

Много по-късно, една нощ, когато бяхме в неговото легло, го попитах за онзи ден.

— Спомняш ли си?

— Не.

— Как така не?

— Някой ни запозна.

— Не са ни запознавали! Ти си непоправим! — Целунах го по челото и се завих в чаршафа. — Ти ме спря, хвана ме за копчето на сакото. И даже ме посочи на един твой приятел. Поне спомняш ли си защо го направи?

— Сигурно съм си помислил, че си симпатична.

— Ммм.

— Да, помислих си много е симпатична. Ще спим ли? — И затвори очи, без да дочака отговор.

6.

Милано в неделя. Екологични шествия и никакъв трафик. Кварталите са заспали. Тротоарите са като празен трамплин: накъде ли да отскочиш в неделя сутрин?

„Колко е хубаво в Милано без колите!“, тъкмо казваха, но радиото. Изгасих го.

Остана звукът от тенджерите, които бях навряла една в друга и се опитвах да разделя, клекнала на пода и опряла глава в кухненското диванче.

В моя роден град семейството ми сигурно вече беше приключило с обяда. Можех да си представя как в момента мама раздига масата, а чичо си дърпа чашата: „Закъде бързате, по дяволите?“.

Със сигурност татко е поел към дивана, а дядо пали газовия котлон да свари кафе. Баба ми със знаци дирижира положението.

А аз междувременно слагам сол във водата и зяпам през прозореца: там се беше показала съседката, кимнах й с глава за поздрав, но тя може би не разбра, че е за нея, и не отговори.

Включих лаптопа и го сложих на масичката.

Продължих да си представям сцените у дома: вече са се разделили, мъжете са във всекидневната, дремят пред телевизора в очакване на мача, мама и баба седят на дивана в хола и плетат. А леля ми вероятно още почиства кухнята.

„Ида, ела, нали прибрахме, останалото ще го свърши Катерина утре!“ сигурно я вика баба. Но Ида трябва да лъсне с парцала между газовите котлони, да премахне всички мазни петна и остатъци. После ще си запали цигара и ще я изпуши на прозореца. Ето я: с червени къдрици, леко поклащани от вятъра, докато вдишва и издишва дима, и с очи, вперени в опустялата неделна улица. Знам, че мислите й се реят. Ако бях там, щях да се доближа до нея, така че нашите мисли да се слеят и да издадат оглушителен шум. Пак ще я повикат, тя едва ще се усмихне на последната си глътка свобода и ще отиде в хола.

Като малка, когато с баба ходели на покупки, леля си сваляла обувките и продължавала боса: зарязвала по пътя първо едната обувка, после другата. Баба ми забелязвала чак когато се връщали вкъщи и трябвало пак да пресекат целия град, за да ги намерят. Колкото и да расте човек, някои неща не се забравят.

Започнах да се ровя безцелно в интернет. Написах „Виторио Солмани“, но го изтрих, преди да натисна „търси“. Бих могла да използвам визитката му, да му напиша имейл. Как го беше нарекъл Марко? Донжуанът на конференцията. Или направо го кръсти плейбой? Оставих компютъра.

След като хапнах, се излегнах на дивана с книга в ръка, потънала в тишината. Ето това би било невъзможно при нашите. Тъкмо затова, докато четях, ми се струваше, че дишам с пълни гърди, и образът на мама, която си е пуснала кълбото в краката, ставаше по-неясен. А кълбото е от оранжева дебела вълна — дали ще успее да завърши пуловера, преди сезонът да се смени? Смътно дочувах и разговорите им за последните рецепти, прочетени в списанието… Колко ли пъти съм заспивала, докато съм ги слушала да си бъбрят? После виковете от съседната стая ме събуждаха с рязкото: „Гол!“ или гневните упреци за грешки на терена.

Ето го онова познато усещане за неблагополучие, точно в стомаха.

Затварях се в кабинета на дядо и разгръщах старите му книги. Но тъкмо когато ми се струваше, че някое изречение може да запали светлина в съзнанието ми, и цялата стая изчезваше пред очите ми, някоя ругатня намираше начин да проникне вътре, въпреки затворената врата, и да развали магията.

„Съдията е лайнар! Продажник!“ Падаше стол, чуваше се как нечий юмрук гневно се стоварва върху масата; а от хола нямаше никаква реакция, продължаваха да си плетат и да си бъбрят. Затварях книгата и мечтаех да избягам някъде, където животът не тече на фона на отвратителната футболна хроника.

От: antonia@libero.it

За: vittorioso@gmail.com

Тема: спирката на площад „24 май“[1]

Скъпи Виторио,

Не знам дали си спомняш за мен. Поговорихме си на остров Сан Джорджо Маджоре, препоръча ми да прочета „Песен от края на лятото“. Исках да ти кажа, че си я купих още същия ден. После се качих на последното корабче, седнах във влака и Венеция изчезна. Имах странно усещане за край на нещо и начало на друго. Ако си го изпитвал някога, знаеш, че не е болезнено: началото свършва, за да отстъпи място на нещо по-добро.

И така, започнах да чета книгата още във влака за Милано, не откъснах очи от страниците в метрото, макар че куфарът ми на колелца все падаше върху краката на другите пътници, после и в трамвая на път за квартирата… Всъщност бях до такава степен погълната от романа и чак когато чух някой да вика: „Последна спирка“, си дадох сметка, че отдавна е трябвало да сляза. Макар че в книгата се говори за Амстердам, аз виждах в нея Венеция. И себе си, когато си тръгвах, нищо, че главният герой е професор на име Фароу и страда от простатит.

„Добре, тръгна си. Какво толкова те учудва? Загубил си смисъла на живота.“ Така му каза Бил с грозната шапка. „А в Амстердам снегът се бе стопил, вече беше април и някой в този момент пристигаше на гарата с голям куфар. Един слънчев лъч огря стаята ми.“

И тогава изведнъж всичко стана по-леко, по-поносимо, нощният Милано, сбърканата спирка, тромавият трамвай, дори скъсаният чорапогащник и вълчият глад.

Бях изумена.

За това, така да се каже, благодаря.

Антония („онази“ от конференцията във Венеция)

Докато натисках „изпрати“, си помислих: Какво ли чак толкова може да се случи?

Идеалното бадемово дръвче

Радостта от непонятна нежност

Когато Силвия късно сутринта мина през селото Сан Фе, то цялото беше обляно в слънце. От двете страни на улицата върху пластмасови столове бяха разпънати да съхнат рибарски мрежи.

В главата на Силвия една китара свиреше весела мелодия и момичето пристъпваше в такт с музиката ту наляво, ту надясно, сякаш танцуваше танго. Пътят за плажа беше стръмен. Пощальонът Франко се друсаше на велосипеда си по неравната настилка, той се размина със Силвия и изпълни утрото с виковете си „ох“ и „ах“ по посока на пансиона.

На Силвия обаче й се струваше, че стърчащите от разнебитения паваж камъни омекват под стъпките й. „Мила госпожице, къде да Ви отведем днес?“, питаха те, а балконите, с надвесените водопади от мушката, отговаряха: „Силвия всеки ден ходи на плажа, кога най-накрая ще запомните?“. Сега в главата й започна да звучи флейта.

Намеси се велосипедът, подпрян на стената: „Госпожице Силвия, ще ме удостоите ли с честта да Ви придружа?“.

Тя само се поклони и продължи.

Пред месарницата децата се люлееха на въжетата на сенниците и не сваляха очи от нея. На гриловете пилетата се въртяха в ритъма на музиката.

В кафенето, в което продаваха цигари и вестници, а освен това оттам можеше да си купиш шампоан, клечки за уши и пожълтели картички, старците се бяха скупчили около масата за игра на карти.

— Добър ден! Добър ден! Добър ден! — поздравяваше ги Силвия. Те вдигаха глави — за миг разприте спираха — и й намигаха. Тогава в главата й зазвучаваха маракаси, които държаха ритъма, и този концерт тръгваше към морето.

Колкото повече наближаваше плажа, голите циментени кубове ставаха все по-многобройни: това бяха къщи, започнати преди години от някакъв предприемач, дошъл от вътрешността на страната, и после запорирани от съда. Те стояха там забравени, а парите за строежа бяха похарчени с по-добра перспектива за паркинг, който се пълнеше в летните дни, и за синьо влакче, което возеше туристите до заливите. А недовършените къщи в Сан Фе с прозорците си без стъкла, вперени в морето, стърчаха като беззъби усти.

Но къщата в пастелнорозово беше красива, макар и с опадала мазилка и цялата пропита със сол, тя беше последната в селцето и се издигаше направо на плажа.

Един огромен кактус беше закрил половината от фасадата й и приличаше на скулптура от свещници, висящи един над друг. Сравнени с него, зелените кепенци, на които Силвия чукаше всяка сутрин, едва се забелязваха. Три почуквания.

Тя събираше пъстроцветните вятърни въртележки, оставени на стъпалата, пъхаше ги в саксиите на перваза, духаше с всички сили, за да ги накара да се завъртят поне малко. Тогава долепяше устни до решетките на кепенците и крещеше:

— Двигателите са запалени, господин Амилкаре! Готови за отплаване!

Чуваше провлачените стъпки на стареца зад вратата — на кафе ли ухаеше? — после се чуваше ритуалният въпрос, произнесен със стържещ старчески глас:

— Как е времето навън, капитан Силвия?

Силвия се преструваше, че се оглежда, преценяваше колко ясно е небето и с наплюнчен пръст проверяваше откъде духа вятърът. После крещеше:

— Времето е хубаво като Америка! — и пак се втурваше към морето, заедно с цялата музика на цигулките, маракасите и дори един тромпет. Старият Амилкаре я изпращаше с усмивка, а въртележките бясно се въртяха на перваза.

[1] Известен площад в Милано с триумфална арка, поръчана през 1802 г. от Наполеон, на която с латински букви е изписано „XXIV май“ — деня на влизането му в града. — Б.пр. ↑

7.

От: vittorioso@gmail.com

За: antonia@libero.it

Тема: Отг: спирката на площад „24 май“

Антония, точно „онази“ Антония! Каква чудесна изненада. Много се радвам: че книгата ти е харесала, че ми писа, че добрият стар Фароу е успял да разсее тъгата ти. Рядко ми се случва да срещам хора, които са способни да се учудват и да коментират почудата си толкова непосредствено като теб. Но това го усетих още по време на разговора ни във Венеция, а първото впечатление никога (почти) не ме лъже.

Ако искаш и смяташ, че ще ти бъде приятно, мога да ти подаря няколко книги, издадени от нас, но само, при условие че това не застрашава пътуването ти с влакове и трамваи. Всъщност близо до спирката на „24 май“ има чудесно ресторантче и, ако още пазиш вълчия си глад, можем да отидем да хапнем там заедно, така ще се извиня за причиненото ти неудобство (още не мога да разбера дали зад думите ти „затова благодаря“ се крие някаква ирония…).

Бих могъл също да те науча как да придържаш куфара си на колелца така, че да не пада върху краката на пътниците — това е нещо като асана, която изисква доста упражнения.

Пиши ми дали си съгласна за вечерята.

Целувка

В.

P.S. Ако някой трябва да се изумява с часове, то това съм аз, от теб.

В планетариума имаше вечерна лекция за съзвездията и любовта. „Евридика, Андромеда и другите: легенди за вечната любов, разказвани от съзвездията.“

В градината, пред високите решетки на оградата, бяхме около 30 души. Извивките на кованото желязо се открояваха на тъмнозеления фон. Напредвахме бавно в стройна редица. Пазачът дръпна резето и влязохме във вътрешния двор. Лъч светлина от уличната лампа падаше върху чакълената настилка и камъните блестяха като седефени, така че ми се прииска да се наведа и да си взема, както събирам миди по плажа.

Птича песен огласяше нощта. Ние се ровехме в чантите си и с нетърпение наблюдавахме небето. Чуваше се едва доловим шум от водата на някой фонтан наблизо.

— Остават пет минути — каза пазачът.

Едно момиченце погледна към дядо си, а той й намигна. Момиченцето го хвана за ръка и зачака.

Онази нощ в планетариума научихме, че думата желание произлиза от латинското desidera (звезден) и че желанията са нещо непостижимо, също като звездите; но когато звездите падат, изглежда, сякаш се доближават до нас, и тогава желанията ни стават по-възможни. Ето защо се смята, че падащите звезди изпълняват желания.

Научихме и много други неща, които вече сме забравили. Но истината е, че, когато заехме местата си в залата на планетариума, светлините угаснаха и над нас остана само звездното небе, всички изведнъж затаихме дъх пред тази впечатляваща гледка от безброй и безброй звезди, потънали в съзерцание.

Джоя само прошепна: „Боже мой“, а аз й се скарах, че е нарушила тишината.

На излизане всички бяхме зашеметени.

Докато чакахме трамвая, за да се приберем, само повтаряхме: „Чудесно“.

— Знаеш ли за какво си мечтая? — подхвърли Джоя. — За мъж, с който да отидем на планетариума. И да разбере всичко.

— Аха — отговорих, но Джоя вече беше слязла на своята спирка и в трамвая бяхме останали само аз, водачът и изгряващото утро.

Виторио Солмани би се ужасил от тази идея, помислих си, но не го изрекох на глас.

От: antonia@libero.it

За: vittorioso@gmail.com

Тема: спирка Дженова

Скъпи Виторио,

Надявам се, не си се разсърдил, че смених спирката, но постоянството не е сред моите качества. Никога не знам къде да си снеса яйцето, както казва баба ми. А и в края на седмицата няма да бъда в града. Защо не ме изумиш ти, като дойдеш с мен? В неделя на обяд в Порто Венере. После заедно ще се върнем в Милано.

Антония

— Знаеш ли какво повтаряше преподавателят по древногръцка литература? — намигнах на Силвия. — Антония, гледай само как падат боговете!

Силвия се засмя.

Пуснах си музика. Колко хубаво беше в хола ми тази вечер.

— Как мислиш, добре ли ще изглеждам в бежовия костюм?

8.

Кажете го на жената, която го атакува на празника край реката, на онази русата, на която той предложи чаша вино и разказа ежедневните си страхове, за да я накара да се смее.

Кажете го на русата красавица с червеното яке, пристегнато в талията, която сега си реше косите в леглото на Виторио и след малко ще тръгне за офиса, но не и преди да го поздрави с дежурното за светските дами „Ще се чуем“. Кажете му, че съм стъпвала с боси крака в същата стая. Че съм оправяла същото легло, докато Виторио вземаше душ. Че съм гледала книгите по рафтовете, без да се осмеля да ги докосна. Виждах го как влиза, наметнат с халата, с мокри коси; изтриваше лицето си с ръкава и с пресипнал глас, с мекото си френско р ме питаше: „Готова ли си?“.

Кажете го на русата с конската опашка, която му говори с опънат гръб и леко пренебрежение и която днес ще разправя, че се е чукала с Виторио Солмани. Точно така ще каже. Дали тя знае, че Виторио си купува макарони от една и съща продавачка на пазара? Че любимата му тениска е червена, с логото на едно философско списание? Че ризата винаги се подава от панталона му? Че не знае да танцува (един път, когато опита вкъщи, се смяхме до припадък)? Че слага розмарин във всички ястия и че има отвратителни пантофи?

Бих си остригала косата заради него. Кажете го на онази русата, която сега с отвращение чисти от четката неговите косми.

В същата тази стая Виторио отваряше гардероба и си избираше риза. Стоеше гол с гръб към мен и виждах всичките му извивки. Седях на кревата гримирана и с чанта през рамо. Утрото бавно пристъпваше в стаята: на шахматния под се образуваше нещо като слънчев триъгълник, между леглото и гардероба, и единият му връх падаше върху босия крак на Виторио.

Сега виждам негова снимка в един вестник и се питам: „Да не си е боядисал косата?“.

Отивам в кухнята и ровя за нещо сладко. Дай ми да правя нещо тази вечер, Падре Пио, вече се уморих да плача във възглавницата. Това минава ли за молитва?

Но днес дори тестото не ми е приятел.

Трети ден: Оставете тестото да почива, без да разбърквате.

Понякога не можеш да направиш нищо. Трябва да изчакаш.

Защо се случва така, че в определен момент чувствата ни поемат в неочаквана посока? Ей така, изведнъж дерайлират?

Във влака, с който се връщах в Милано онази нощ, дълго се опитвах да ги наместя, но те вече се бяха разбягали.

Прозорецът упорито отразяваше образа ми, разрошената ми коса, приглушената светлина на вагона, задрямалите ми спътници. Нощният пейзаж беше безкрайна върволица от бягащи светлинки на тъмен фон.

Виторио не дойде. От друга страна погледнато, моята покана беше абсурдна. Беше предизвикателство, начин да го подложа на изпитание, да го накарам да се откаже. „Ако някой трябва да се изумява с часове, то това съм аз, от теб.“ Такива неща не бива да се пишат.

Защото някой, като ги прочете, може да се ококори, да започне надълго да размишлява върху тази впечатляваща фраза и да си я повтаря в скучни моменти от деня.

Бях сигурна, че тези думи бяха само примамка, с която ги осигуряваше приключения. Аз не съм толкова глупава, че да се заслепявам от подобни баналности, казах си, след като прочетох фразата няколко пъти, и ако наистина е изумен, то ще дойде в Порто Венере.

Виторио не дойде.

Представях си как седи до мен във влака. Тялото ми нямаше да е обърнато към прозореца, нито щях да седя притиснала колене към гърдите си. Щях да крия профила си от него, защото се срамувах; той щеше да говори надълго и нашироко с важен вид и може би в някакъв момент щеше да млъкне, да ме погали по бузата и да каже: „Ако никой трябва да се изумява с часове…“.

Но Виторио не дойде.

Бях много ловка и му свалих маската, не се хванах на въдицата му, не, можех да бъда доволна от себе си.

Но защо чувствах празнота в гърдите, сякаш съм изгубила нещо, сякаш съм изпратила последния ден на лятото?

Ама че тъпотия, повтарях си. Това няма нищо общо с него. Това е просто дарбата ми да си въобразявам разни неща. И нуждата ми да запълвам празнотата. И умората от дългия ден. И тъгата ми по дома и семейството, примесена с малко самота. Тази тъга не е по него: тя е провокирана от нощния влак, от тъмния пейзаж, от отсъстващия поглед на господина срещу мен, от телефона, който мълчи с часове, от тихия шум от прелистваните страници на списанието, нарушаващ тишината в купето…

Докато влакът ме връщаше в Милано, аз загубих вярната посока.

9.

Междувременно Силвия растеше. Пишех за нея нощем, вперила късогледите си очи в малкия екран на лаптопа, и тя сякаш оживяваше край мен. Появяваше се на седалката в метрото, скрита зад някой вестник, ей така, на шега, чакаше пред супермаркета, за да хване едната дръжка на торбичката с покупки и да ми стане по-леко. Пресичахме улицата, а найлоновата торбичка, готова да се пръсне, ни свързваше. Силвия не спираше да говори, аз я дърпах да върви по-бързо, когато колите не намаляваха, тя сърдито им сочеше пешеходната пътека, после започваше да скача на дама по белите й ивици, бъркаше и започваше отначало.

Силвия беше на двайсет години, но приличаше едновременно на дете и на жена. Тя беше родена със синдрома на Даун, но това бе „само особеност“, както казваше тя, и кой ли я беше научил да го повтаря? Очите на Силвия бяха бадемови. Защото беше родена под бадемово дръвче. Така й беше казал баща й Руджеро.

— Децата се раждат под дърветата и всяко дръвче определя формата и цвета на очите им. Мама например е родена под кестен, затова очите й са кестеняви и имат окръглена форма, ако се загледаш, ще забележиш. Аз съм роден под бор, нали виждаш зеленото на ириса ми? А ти, както и твоите приятели от асоциацията, си родена под бадемово дръвче.

— Под онова в двора ли?

— Точно под прозореца.

Силвия си имаше собствени разбирания и от нея струеше някаква естествена, примитивна радост. Може би затова не можех без нея.

Истината беше, че тя не се питаше къде да си сложи ръцете, когато разговаря с някого, нито как да го поздрави, къде да гледа. Не се питаше дали трябва да изправи гръб. Нито Как ли звучи гласът ми?.

Това с гласа е ужасно. Фактът, че никой от нас не може да чуе как звучи в ушите на другите, отваря една голяма пропаст и предизвиква недоумение: дали представляваме гласа, който чуваме, или по-скоро сме онзи, който чуват другите? Колко странно нещо е животът, човек постоянно изпада в затруднение.

Но Силвия не познаваше тези затруднения; животът при нея беше непосредствен, при Силвия вътрешният и външният глас напълно съвпадаха и не можем да не признаем, че това е цяло щастие. Поне докато не се влюби в Антонио. По дяволите, любовта преобръща всичко.

10.

— Имам нужда постоянно да си сменям жилището. През две-три години трябва да се местя.

Виторио ме заведе в един милански бар с големи полилеи и широки бели дивани, които приличаха на легла. Може би бях създала у него впечатлението, че си падам по модерни заведения.

— Къде да се излегнем? — пошегува се той, посочвайки червените възглавници, разпръснати по диваните. Не схванах шегата. — Работата е там, че в живота ми има твърдо установени неща: работата например, затова имам нужда да знам, че не всичко е определено, че има възможност за промяна.

— Да се местиш на всеки две години, е доста ангажиращо!

— Всъщност нямам много багаж, доста добре се справям!

Дойде сервитьорът да вземе поръчката. Погледнах менюто и колебливо попитах:

— Няма ли безалкохолни?

Виторио се засмя:

— Безалкохолни?

— Не пия — вдигнах рамене.

— Надявам се, че поне пушиш!

— Не. Дори не пия кафе, ако искаш да знаеш!

— Мисля, че никога в живота си не съм срещал човек, който да не прави и трите неща!

Поръчах си плодов коктейл, а Виторио клатеше глава и се забавляваше за моя сметка.

Онази вечер не трябваше да сме там. Той ме покани да излезем, аз му казах, че ще бъда на концерт с приятели в една бивша текстилна фабрика, ако иска, да дойде. Не желаех да оставам насаме с него.

— За да сме наясно — обясних на Джоя.

— За кое да сте наясно?

Не знаех какво да й отговоря.

Виторио закъсня. Целият концерт гледах към входа на залата и нервно си придърпвах полата, която все се вдигаше нагоре. Докато не получих есемес: „Аз съм тук, отвън, не знам къде да паркирам. Чакам те“.

Беше се изградил като личност, както сам се изразяваше.

— Обаче — свали си очилата и ги сложи на масата — имам ненарушими навици, например кафето в четири часа е задължително.

— Където и да си?

— Без значение къде. Като мюсюлманите, които коленичат, щом чуят гласа на мюезина. Както и киното в понеделник вечер. Вечерята с приятели във вторник, фрешът в неделя сутрин… — изброяваше той с видимо удоволствие.

— Тези навици не може ли да се променят?

— Не.

— По-скоро би сменил къщата?

— Да.

Погледнах ръцете му. Бяха хубави, но с груба кожа. Заради мотора.

Когато ги нарушавам, се чувствам объркан. Имам нужда да знам, че около тези сигурни неща светът може да бъде построяван отново и отново, всеки ден. Това е свободата, най-хубавата дума — заключи той и разтвори ръце.

— Свободата да останеш верен на навиците си?

Сложи си очилата. Раздалечи крака и се наведе към мен (щастливец, знае как да седи на тези дивани, помислих си).

— Свободата е да избираш на какво да станеш роб — навъси чело. — Свободата не е някакво празно място без граници, където не се вижда дори хоризонт. Поне аз не вярвам в такава свобода.

— Госпожице, палтото ви е паднало на пода — каза ми една сервитьорка. Смутена се наведох да го вдигна. Сега пък предметите започнаха да падат.

— И не се нарича свобода, а нещо подобно на свобода. Така казва Емил Чоран. — Той изяде една маслинка и изплю костилката на покривката.

Подаде ми купата с маслините и ми предложи да си взема. Мисълта, че трябва да изплюя костилката пред почти непознат мъж, ме притесни. Направих знак с ръка, че не искам.

Сервитьорът ни донесе напитките. Виторио отново си свали очилата, показвайки сините си очи, и се чукнахме с чашите.

От прозорците се виждаше Арката на мира.

— Да се разходим малко?

— Не ти ли харесва тук?

— Разбира се, че ми харесва, просто искам да се поразтъпча.

— Не знам къде бихме могли да отидем. В Милано хората не се разхождат, само се местят от една точка до друга с определена цел.

Задържа погледа си върху мен, като ми се усмихна нежно. Прокарах ръка по врата си.

— А ти? — попита ме, докато забождаше на клечката за зъби поредната маслинка.

— Какво аз?

— Имаш ли си гадже?

— Защо ме питаш, да не би да си ми разказал за твоето?

— Разказах ти за връзката си със свободата.

— Тя не е жена.

— Но е любов.

— Имам си бенка и още когато бях малка, реших, че онзи, който я забележи, ще бъде мъжът на живота ми.

— Мъжът на живота ти! От години не съм чувал някой да използва този израз.

— Това сигурно е заради романтичното ми въображение — скръстих ръце отпред. Казах го на един дъх, думите ми се препъваха една в друга.

Виторио отпи от чашата си.

— На скрито място ли е тази бенка?

— Не, на теория би трябвало да я виждат всички. Но само по-внимателните я забелязват, това е особеност, видима само за благородни души.

— Наистина ли? Значи, трябва да я потърся.

Наведе се над масата и се престори, че ме оглежда.

— Няма да я намериш.

— Не, вероятно няма. — За момент, изглежда, се сконфузи от моята дързост. — А някой по-достоен от мен успя ли?

— Да, едно момче, още на първата ни среща. Бяхме заедно много години, бяхме щастливи. Мислехме, че ще се оженим, но нещата се развиха по-различно…

— На колко години беше тогава?

— На двадесет и две.

— Слава богу, че не си се омъжила.

— Защо?

— Как защо? На двадесет и две!

— И какво от това?

В бара пуснаха музика.

— Гледай ти, бенка! — и се засмя така, че цялото му лице грейна. Започна да поклаща глава и крак в ритъма на музиката.

Хвърляше ми весели погледи, а аз можех само да се усмихвам в отговор, макар че изобщо не исках.

— Какво има, не пиеш дори безалкохолния коктейл?

— Не ми се пие повече.

Излязохме от заведението и тръгнахме в студения Милано, а той се правеше на екскурзовод. Знаеше историята на всеки паметник, площад, квартал.

— Откъде знаеш всичко това?

— Това е моят град.

Тъкмо беше престанало да вали и Милано сякаш си отдъхваше — пускаше една от онези дълги въздишки в края на деня, също като човек, малко преди да заспи.

Виторио продължаваше да изброява дати и имена и на този фон витрините на осветените магазини ми изглеждаха толкова глупаво, че ги отминавах, без да посея желания в тях.

Не знаех какво да кажа, само слушах. Опитвах се да измисля някой въпрос, но не успявах. Да вмъкна някое разсъждение, но не ми се получаваше. Вървях и мислите ми се рееха, нещо, което винаги правя. В някакъв миг се озовах близо до него и ми се прииска да съм в прегръдките му. Но той май изобщо не поглеждаше към мен.

Даде ми ръкавиците си. Държах ръцете си в джобовете и потърквах палеца и показалеца, за да разбера от какво са направени. Бяха от груба вълна.

Изведнъж се спря и млъкна. Наистина ли беше bastard[1], както пишеше на коженото му яке?

Извади си кърпичката за очила и внимателно си изтри стъклата.

Огледах се, потърсих някакви думи. Но всяка мисъл ми се струваше глупава в сравнение с неговите монолози.

— Ще ти бъде ли неприятно, ако изпуша още една цигара? — попита ме той, нарушавайки тишината.

Стори ми се, че е разочарован от липсата на теми помежду ни.

— Не, защо?

Опря се на една входна врата да пуши, беше на няколко метра от мен. Усетих, че ме наблюдава.

— Госпожицата да не разиграва нямо кино? После ще те изпратя до вас.

Стоях смутена в средата на плочника. Погледнах към небето.

— Кажи нещо, Антония, нали имаш език?

— Според древните гърци Луната била момиче, което минавало по небето на сребърна каруца, теглена от бели коне — успях да изрека.

Виторио силно издиша дима от цигарата си, беше като порив на вятъра. Пак млъкнах.

— Как ти е фамилията? — попита ме, докато четеше табелките на домофона пред блока.

Посочих му моя бутон.

— Лусида хендрайтинг?

— Какво?

— Шрифтът, който си използвала. За надписа. — От устата му излезе облак пара.

Той се доближи, а аз се престорих, че гледам името си на домофона.

— Не знам, не си спомням…

Свали от ръката ми едната ръкавица, за да си я вземе, после размисли.

— Хайде, задръж ги, аз имам други. — И ми я върна.

— Хвърляш ми ръкавицата на предизвикателството, като през седемнайсети век? — пошегувах се.

— През седемнайсети ли?

— Да, исках да кажа…

Лицето на Виторио се надвеси над моето с полуотворени устни.

Извърнах лице, за да го избегна, унизена от това, че ме поправи. Тогава той ми хвана лицето с двете си ръце и отново се опита да ме целуне. Срамежливо му отвърнах и се отдръпнах.

— Искам пак да те видя — каза той тихо, протягайки ръце към мен.

— Да вървим да спим — казах и хванах ръцете му.

Беше един часът. Нощта падна вертикално върху нас. Виторио ме опря във вратата и дълго се целувахме.

После цял час седях, както си бях с палтото, на масата в кухнята. Когато най-накрая станах, си казах: „За щастие той въобще не ми харесва“.

[1] От англ. жаргон — гадняр, копеле. — Б.пр. ↑

11.

Да се завърнеш. От пътуване, от мечта, да се завърнеш след една любов. Като приземяване след полет. Можеш да разкопчаеш колана — разбира се, ако навреме си се сетила да го използваш — да си вземеш ръчния багаж, да слезеш по стълбичката на твърда земя, без да поглеждаш към стюардесата, която ти благодари, че си използвала тяхната компания за превози; да слезеш с очи, забити в земята.

Четвърти ден. Оставете тестото да почива.

Да не се изкушиш да го разбъркаш. Да изчакаш да мине време.

Тази нощ излязох на терасата. Градът спеше. Седнах на люлката и погледнах нагоре. Виждаха се само три звезди, Венера и Голямата мечка едва се забелязваха в тъмното.

Люлеех небето и така погледнато, то се приближаваше и отдалечаваше от мен.

Може би, ако продължа да търся, рекох си, ако гледам по-внимателно, все ще намеря някакъв смисъл. Но няма, нима такъв, както ги няма вече звездите от планетариума. Какво ли ги е погълнало? Има го само това небе, което е просто едно покривало, и то се вдигна само веднъж, онази нощ.

От яд се залюлях по-силно, но небето все така невъзмутимо си тъмнееше над мен. Всъщност аз не засилих люлката от яд; това беше моят начин да кажа НЕ! Бях безсилна да направя каквото и да било, но поне можех да кажа своето не.

Долавях аромата на жасмин. Въпреки всичко беше сладък. Погледнах храста — цветчетата му бяха като малки бели звездички в нощта.

Антония, спомняш ли си онази нощ в планетариума? Как може да забрави такава нощ с хиляди звезди? Как може човек да се загуби толкова невъзвратимо?

Миналото ни прави изгнаници, които търсят звездите в цветчетата на жасмина.

Напълних два цикламени куфара на колелца и заминах за Милано. С убеждението, че достолепно изглеждащите сгради там са достатъчна гаранция за щастие.

„Какво ще правиш в Милано? С журналистика ли ще се занимаваш?“

Честно казано, не знаех.

За мен нищо не бе достойно да трае вечно, за да може категорично да се твърди „Антония е журналистка“ или „Антония е организатор на събития“, но в същото време желаех да правя какво ли не. Особено ако тези роли блестящо се изпълняваха от други хора.

Аз търсех красотата. По-точно търсех своето място сред красотата: исках да бъда малка, но важна част от нея. Да бъда някой, който е в състояние да я поднесе на останалите, да пуска димни сигнали, да привлича вниманието, да казва: „Ей, спри се, погледни това, щом на мен ми спира дъхът, значи, и на теб ще въздейства по същия начин“. Но изобщо не знаех как се прави това.

Влюбвах се във всичко: в начина, по който дадена дума звучеше от устата на някой мъж, в момчето от автобуса с роза в ръката, в неговото смущение, породено от женските погледи. И стоях със зяпнала уста пред музиканта, който превръщаше всичко това в ноти, пред фотографа, който умееше да запечата тези мигове. Четях книгите, издадени от Виторио, една по една — знаех, че никоя от тях няма да ме разочарова — и виждах, че и той е открил своя начин да показва красотата на хората. Ами аз — въздишах на път за вкъщи след поредния концерт, театрален спектакъл или само с книга в ръка, седнала на пода с гръб, опрян в дивана — ами аз какво правя?

Малко след първата ми среща с Виторио си намерих работа в малка детска книжарница.

Всяка сутрин трябваше да вдигам решетката, да бърша праха от рафтовете, да подреждам книгите по местата им. Минавах теракотения под с метлата, включвах компютъра, преброявах парите в касата, оглеждах помещението. Книжарницата грееше в оранжево.

Влизаха първите клиенти, идваха куриери, разни търговски представители с чанти през рамо, пристигаха вестниците, новите каталози. Местех купчини с книги — случваше се да падат. С цветни тебешири записвах какво ще чета през деня и изнасях дъската пред входа на книжарницата.

После чаках децата. Когато пристигаха, сядахме на земята и започвах да чета. Майките им ме питаха: „Вие не сте от Милано, нали?“. После се оттегляха: „Ще минем да ги и вземем след един час“.

Децата не се интересуваха откъде съм, нито дали им чета с обигран актьорски глас, или с моя леко писклив. Седяхме в кръг, аз четях, обърнала книгата към тях, а те следяха историята с ококорени очи и зяпнали усти, криеха се зад възглавниците и питаха: „Защо драконът иска да изяде детето?“. Смучеха близалки. Караха се помежду си: „Помести се, не виждам!“. Сочеха някоя илюстрация: „Не виждаш ли, че е лоша вещица? Има черни нокти!“.

После някое момиченце с дебели стъкла в червени рамки питаше: „Може ли да седна в теб?“. Докато продължавах да чета, останалите гледаха как тя отпуска глава на гърдите ми; тогава заставаха на колене, а аз се правех, че не забелязвам. Очите им се разширяваха и те започваха да ме молят да се сгушат в мен. Усмихвах се. И се превръщах в малка планина, накачулена от всички страни от деца, които се катереха по гърба и раменете ми и се бутаха: „Аз, аз!“. После увисваха, залепени едни за други, по коленете и гърба ми, кой с главата надолу, кой настрани. И накрая всички лягахме на пода, книгата стърчеше над нас като покрив, а ние се превивахме от смях.

Открих, че това ми харесва. Че да избираш книгите, които да сложиш на витрината, означава нещо. Че да говориш за тях, може да е вълнуващо. За мен беше достатъчно да спомена „Прочетох тази книга“ и да я разкажа или пък да разказвам за нея само ако ми е харесала и тогава клиентите да я купят. „Щом така казвате…“ съгласяваха се те, а аз се срамувах, защото ми се струваше, че говоря едно и също, на устата ми все се въртеше думата „прекрасна“, а тя е обикновена дума, хич не подхожда на професионалист.

Клиентите идваха и започваха: „Търся книга, която…“. Аз оглеждах рафтовете, изваждах някоя и я подавах: „Ето!“. В ръцете им се озоваваха различни книги и всяка от тях имаше своите особености, за които им разказвах. Отначало слушаха, после преставаха, просто ми се доверяваха. Бях станала като книжен мост.

В края на работния ден си слагах якето и пъхах в чантата си няколко книги, които предстоеше да прочета през нощта. Проверявах си мобилния: нямаше нито едно съобщение от Виторио. Загасях лампите и единственото, за което трябваше да внимавам, беше да не изпочупя нещо, докато спускам тежката решетка. Иначе три пъти успях да я блокирам.

После Виторио се обади.

— Как си?

— Ами, добре.

Гласът ми подскачаше и звучеше по детски в слушалката.

— Свободна ли си довечера?

Почесах се по главата. Опитах се поне да овладея гласа си, че да не трепери.

— Всъщност съм канена на рожден ден в „Бокс 8“, нали така се казва? Една приятелка ще празнува там, ще има и концерт.

— Гледай ти, и моите приятели ще ходят там! Ще свири… назова някаква английска дума, която не разбрах. Ако изобщо беше английска. — Честно казано, не знам дали ми се ходи.

Вървях по улицата, имаше ужасно движение и чух да скърцат спирачки на трамвай.

— Не те чувам! Каза ли нещо?

— Ще се видим там — реши Виторио.

Търсехме се в блъсканицата в полумрака на заведението. Първа го забелязах аз, стоеше сред приятелите си и постоянно се въртеше: чакаше ме. Познах прошарените му къдрици и широките ноздри.

— Не отивай — каза ми Джоя. — Нека той те намери. Обаче аз отидох и го дръпнах за ръкава:

— Виторио.

Той се обърна и лицето му грейна в усмивка.

Постоянно се целувахме. Не се отделихме един от друг дори за секунда, бяхме долепени с ръце, устни, хълбоци. Представи ме на приятелите си набързо, колкото за едно ръкостискане в сумрака, после останахме впити един в друг. Изглеждаше ми толкова лесно да се целуваме там. Да се протегна към него, да прокарам ръце по неговите и да напипвам тялото му под ризата. Не виждах нищо друго, нито концертът, нито рожденият ден имаха някакво значение. Усещах устните му върху своите, чувах единствено неговия смях и въпросите, прошепнати в ухото ми:

— Имаш ли гадже? Откога си сама? И защо?

Съчинявах някакви отговори.

— Не ми казваш истината — реагираше той.

А аз не исках да мисля за нищо. Само тази нощ, си казвах, само тази нощ.

Виторио ме придърпваше към себе си, стискаше ме за бедрата. Срамувах се от желанието си, от наглостта на ръцете му, от жадните ми целувки и коментарите му: „Къде отиде твоята срамежливост?“, но не направих нищо, за да го спра.

После купонът свърши. Джоя дойде да ме пита дали ще се прибираме заедно.

— Тръгваш ли си? — попита Виторио.

— Май да… — отговорих и си погледнах часовника, като очаквах той да ме задържи със знак.

Но Виторио ме хвана за ръката, поднесе я към устните си и я целуна, като направи поклон и ми се усмихна.

— Кой знае дали някога съдбата ще ни срещне отново — каза само.

После отиде при приятелите си на бара.

С олюляваща се походка стигнах до гардероба, където Джоя ми подаде палтото и шала. Шалът ми падна, някой го настъпи и когато го вдигнах, беше черен.

Обърнах се. Още не бях излязла, а Виторио вече се смееше с приятелите си с чаша бира в ръка.

Таксито хвърчеше по пустите улици на града — беше три през нощта, а на една спирка някакъв човек упорито чакаше автобуса. Аз свивах колене, гризях си нокътя и зяпах през прозореца.

— Какъв е този небостъргач? — попитах Джоя.

— И сега какво? — отвърна ми тя с въпрос.

— Утре се връщам към обичайния си начин на живот. Каквото и да се бе случило тази вечер, утре се връщам към познатото. Нали може?

Тя погледна право пред себе си, някакъв лъч освети кръглия белег от варицела на челото й.

— Може — повторих аз, този път без въпросителна интонация.

Джоя едва повдигна рамене и сви устни.

— Може, ако успееш.

У дома се съблякох като в транс на светлината на абажура. Хванах шала с върха на пръстите си. Смърдеше на бира. Спомних си начина, по който Виторио ме стискаше за раменете, докато танцувахме, за натиска на ръцете му върху бедрата ми: „Значи, не си била чак толкова срамежлива“. Изпитах срам, който се разля в корема ми. „Трябва да го изпера — помислих си — или направо да го изхвърля.“ Обаче сложих шала в найлонов плик и го скрих в гардероба, като труп от престъпление.

Онази нощ Виторио ми изпрати малка част от роман, която ми прозвуча като сбогуване.

Причината за постоянното приготвяне на куфарите е да се обезсмисли всяко статукво. Да вдигам котва, да се откъсвам от земята, от хора, от места, от страсти. Тъжен навик е да трупаш на боклука заедно със старите вестници, пълни с лоши новини, малкото чувства, които не си притежавал. Защо? Запита ме. Кой знае.

Някакво странно усещане ме държеше будна, главата ми преливаше от объркани мисли.

На зазоряване измъкнах мобилния си телефон изпод възглавницата и се заех да му пиша отговор.

Идеалното бадемово дръвче

Призраци

Когато Силвия видя за първи път Антонио, той беше един самолет, описващ кръгове в небето.

Това се случи на патронния празник на Б. Силвия щеше да запомни онзи горещ ден с тълпите хора по брега, продавачите на балони, статуята на Свети Никола, която се поклащаше на носилката, и натрапчивата миризма на сандвичите с пържен дроб. И още нещо: как госпожица Фортуна, председателка на асоциацията, ги броеше на всеки пет минути. „Да не си губим другарчето“, смееше се Силвия; но после, когато забеляза, че Дарио вече не я държи за ръката, наистина се уплаши.

А над всичко това летяха самолетите от представителната ескадрила на италианските ВВС. Те правеха разни пируети във въздуха, преследваха се, пресичаха си пътя, разделяха се и се събираха, а когато се събираха, летяха нависоко и пускаха ивици дим в цветовете на италианското знаме, както им обясни госпожица Фортуна. Силвия се захласна по този спектакъл от кръстосвания и спирали, а Дарио й се подиграваше, че стои със зяпнала уста.

На крайбрежието бяха направили малка сцена с високоговорители и някакъв водещ обясняваше акробатичните номера, предизвикваше аплодисментите на публиката и от време на време казваше:

— Погледнете наляво! Погледнете надясно!

И Силвия въртеше глава ту наляво, ту надясно, но най-вълнуващият момент беше, когато в притихналото и празно небе (по което личеше само малка струйка разсейващ се дим) се появи водачът, ей така, изневиделица, направо от нищото иззад една къща, и като светкавица пресече цялото крайбрежие, въртейки се около себе си само на няколко метра от водата.

— Едно, две, три, четири, пет превъртания! — крещеше водещият изумено и всички силно аплодираха, а сърцата им биеха направо в гърлата. Силвия пляскаше най-силно от всички, защото искаше пилотът да я чуе и да й се усмихне от кабината, както си лети надолу с главата.

Когато зрелището свърши, едно дете си изпусна балона, пълен с хелий, и той се вдигна в небето. Силвия си помисли, че това е като подарък за пилотите. Тя не свали очи от небето чак до момента, в който всички не влязоха в залата на Общината.

— След малко — обясни им госпожица Фортуна — пилотите от представителната ескадрила ще дойдат тук и ще ви разкажат всичко, което искате да знаете за номерата, които изпълняват със самолетите. — Тя седна до Силвия и продължи: — Ти не знаеш, но когато бях малко момиче, си мечтаех да срещна пилотите от тази ескадрила! Защото бях чела Лиала[1], ти чела ли си я? Какви ги говоря, ти четеш Песоа, Леопарди, Йейтс! Имаш ли подходящо стихотворение за днешния ден?

Силвия винаги имаше стихотворение подръка. Като човек, който има кърпичка в джоба или химикалка в чантата. Тя винаги носеше със себе си някой стих. Но в онзи майски следобед госпожица Фортуна я питаше за стихотворение, подходящо за деня… Дали щеше да намери поезия, която да опише тази среща?

Пилотите се бяха строили в редица в залата на Общината. Всеки разказа по нещо за годините на тренировки, за въздушните номера, изпълнени преди това. Всички бяха високи и изпънати в стегнати униформи. С изключение на един.

Той беше отстъпил крачка зад останалите и не стоеше мирно, а преместваше тежестта си от крак на крак. И не гледаше гордо като герой, а по-скоро разсеяно. Защото Антонио не сваляше поглед от децата със синдрома на Даун, седнали пред него, и си мислеше, че никога не е виждал толкова много събрани на едно място. Тревогата в гърдите му растеше, докато се питаше как ли живеят, какъв ли може да е смисълът на живота им и най-вече защо бог е избрал подобна съдба за някои от чадата си. И защо страдат те, а не той например.

Силвия забеляза, че по челото на пилота са избили капки пот.

Те дали си дават сметка за нещастието си, чудеше се Антонио. А колко ли страдат родителите им? „Ох — мислеше си — ами ако знаех, че детето ми ще се роди с този синдром, какво щях да направя?“

Интересно, рече си Силвия, защо постоянно си пипа крака?

„Ох, сега пък кракът започва да ми се схваща — помисли си Антонио — всичко ме боли… ами ако наистина имам множествена склероза? Не искам да страдам, предпочитам да умра внезапно, не да влача някоя болест… Но докторката каза, че съм добре… обаче не ми направи магнитен резонанс…“

Силвия ококори очи, когато видя как пилотът бавно повдигна десния си крак и се опита да запази равновесие, като се стараеше да остане незабелязан.

„Виждаш ли, Антонио? Не успяваш да запазиш равновесие… Напразно се шегуват зад гърба ми, че съм хипохондрия, искам да видя какво ще правят те на мое място. И защо това момиче ме зяпа така? Я, окото, трепери ми окото… Какво бях чел? Ако ми трепери окото от страна на същия крак, тогава е симптом… или пък беше на обратно? Е, сега започнаха да ми треперят и двете очи. Вече нищо не виждам…“

Какво прави този? Любопитството на Силвия нарастваше. Тя беше изцяло погълната от странния човек и не се интересуваше от останалите, които гордо разказваха за храбростта си. Онзи там затваряше ту едното, ту другото си око, сякаш правеше някакви опити, както си стоеше сред изпъчените си колеги, и въобще не чуваше командира, който представяше членовете на ескадрилата.

Силвия се забавляваше, а от Антонио се лееше пот.

— Сега да ви представим пилотите! — каза командирът.

И когато дойде ред на Антонио, Силвия не повярва на ушите си: този ли бил водачът? Този тук е героят, на когото ръкопляскаше целия следобед?

Щом Антонио забеляза, че момичето го гледа в упор, на пребледнялото му лице изгря толкова хубава усмивка, че Силвия веднага пак повярва. Всъщност нямаше кой друг да бъде водачът: той наистина се открояваше от останалите.

Когато се качиха в автобуса, за да се върнат в Сан Фе, Силвия доближи уста до ухото на госпожица Фортуна.

Имаше един господин, седнал срещу госпожа,

седяща срещу него.

Вдясно/вляво от тях имаше прозорец,

вляво/вдясно от тях имаше врата.

Нямаше огледала, но в тази стая

всичко се отразяваше дълбоко едно в друго.[2]

— Прекрасно е.

[1] Псевдоним на италианската романистка Амалия Лиана Негрети Одескалки (1897–1995). — Б.пр. ↑

[2] Стих от италианската поетеса Вивиан Ламарк. — Б.пр. ↑

12.

Пишех за Силвия, защото бях сама. Или пък бях сама, защото прекарвах времето си в писане за Силвия?

Един ден се появи горчивината; изчистих къщата, купих аперитив и приготвих салати, облякох си зелената рокля, сложих си червило и когато всичко около мен беше безупречно, включително и колекцията книги на издателство „Аделфи“, старателно подредена на рафта по цвета на кориците, изведнъж си дадох сметка, че всичко това не беше нужно на никого. Разбрах, че тази горчивина няма да изчезне.

Животът не си спазва обещанията.

Не намерих утеха в обикаляне по центъра. Чудех се къде бих могла да отнеса този малък вързоп тъга в голям град като Милано. Къде може да се остави тъгата, при положение че нашите пътища бяха единствено отсечки от точка А до точка Б, както твърдеше Виторио? Виторио беше изчезнал, погълнат от собственото си сбогуване.

Озовах се в парка на Галерията за модерни изкуства. Скоро тук всичко щеше да цъфти. Тук-там се беше задържал сняг, който се топеше сред тревата. Спомнях си Венеция, нощите, прекарани в разговори за книги. Това за Виторио беше ежедневие, дори в определени моменти сигурно му ставаше досадно. Бих искала да мога и аз да кажа нещо, да дам нещо на този свят, който вечер се събираше в скъпите ресторанти, за да говори за литература. „Само ако имах възможност“, мислех си.

Но ето че седях в парка на затворената галерия с вкочанени ръце. Напразно се опитвах да ги стопля в юмрук с дъха си. Ако това беше единственото място, където човек можеше да остави тъгата си, то беше доста студено.

„Защо онази вечер не направи нищо, за да ме задържиш?“ — написах есемес на Виторио.

Нямах желание да изговарям потоци от ненужни думи.

Отговорът, който получих, ме втрещи: „Защо да те задържам? Ти искаше да си тръгнеш“.

Проскърцах със зъби, притисната от неговата логика. Хванах си чантата и се приготвих да си вървя.

„Все пак устните ти много ми липсват.“ Пристигна още едно съобщение.

„Аз не съм само устни!“ — написах ядосано.

След което телефонът ми мълча упорито още десет дни.

От Милано, какъвто бе градът онази нощ, си спомням площадките пред сградите, един портик, неясните светлини, тихите гласове и мириса на река: не, изобщо не приличаше на Милано.

— Мирис на река ли? — попита Виторио. — Този път си се гримирала различно. Много си хубава, личи ти, че си добре.

— Гримира ме една приятелка. Ей така, за проба…

Виторио се засмя на признанието ми, аз се смутих.

— Да, мирис на река. Знам, че тук няма река. Но сякаш чувствам под краката си хиляди канали.

— Има канали.

— Може би ми е останал спомен за онзи особен аромат на Венеция.

Виторио се засмя. Всеки знае, че Венеция смърди.

Казах голяма глупост, помислих си, защо все говоря глупости?.

— Е, за мен е аромат — настоях аз.

Той запали цигара и дълго ме гледа, без да каже нищо. Сигурно се питаше дали съм като „Алиса в страната на чудесата“ или по-скоро съм тъпа, кой знае.

— Отивам до банкомата, изчакай ме — изрече само. Останах сама на тротоара, люлеех чантата в ръка и оглеждах красивите момичета, пресичащи площада, облечени с къси кожени палта и обувки с токчета — приличаха на светли лъчи в мрака. Макар че никой не го забелязваше, защото Милано е град, в който никой не се обръща след теб.

Но за първи път Милано ми се стори хубав със запалените газови печки, стърчащи като гъби по верандите на заведенията, с приглушените гласове, фината мъгла и хората, които излизаха да пушат отвън с чаша в ръка. За първи път, докато Виторио беше с гръб към мен на отсрещния ъгъл на площада и прибираше портфейла си в джоба на панталоните, усетих, че Милано сякаш най-накрая ми прави място и краката ми са здраво стъпили на площада му.

Макар че фразата за аромата на Венеция постоянно се въртеше в съзнанието ми, а Виторио се бавеше, докато го чаках и гледах върха на обувките си, се запитах дали Милано не прилича на проститутка, която е виждала всякакви и те приема, защото е свикнала да приема всеки, без да го оглежда.

Та от Милано, имам предвид какъвто беше градът онази нощ, си спомням изненадата от меката му прегръдка. И аромата на река.

Цялата вечер си повтарях наум: Не му харесвам и той не ми харесва. След малко, като ме изпрати до нас, приключваме, така всички ще сме спокойни.

Виторио си поръчваше вино чаша след чаша; аз едвам ближех безалкохолното. Накрая той изпи и него. Опитах се да му разкажа нещо за семейството си, той ми отговори, че при него всичко е на обратно. Предадох му какво мисли една приятелка за нашите отношения:

— Страхува се, защото вижда, че съм наивна.

— Не ми се струваш наивна. — Каза го с категоричен тон, както седеше и си свиваше цигарата.

Аз замлъкнах, а той продължи разговора с нежелание, с липса на интерес, повтарях си с известно облекчение (или пък не).

— Във вилата ми край морето има бугенвилии, които растат прекалено бързо, следващия месец смятам да ги орежа — разказа ми.

— Какво? Ще подрязваш бугенвилии през май?

— Не може ли?

Скрих лицето си с длани.

— Не, през пролетта не бива!

— Не ги подрязвам, защото трябва, а защото ми пречат. Аз си лягам на хамака, а те ми се навират в очите и ми засенчват гледката към морето.

— Не мога да повярвам!

— Защо? Не ми се подигравай!

Посмяхме се. Да, казах си, можем да бъдем приятели. Поех си дъх.

Обаче, докато вървяхме към колата, за да се приберем всеки у дома си, Виторио се спря, дръпна ме към себе си и ме целуна. Веднага след това започна да ми обяснява как се връчва Нобеловата награда. Аз останах назад, застинала на мястото на целувката, но той не забеляза. Затичах се да го настигна.

Беше късно, балонът на нощния живот се беше спукал и от него бяха останали малко следи, например няколко празни шишета от бира под колоните на Сан Лоренцо.

Докато се качвахме в колата, ме попита:

— Искаш ли да дойдеш вкъщи?

Спрях до отворената врата като попарена — обидена може би — от лесно предвидимото развитие на нещата. При положение че в Милано на Виторио Солмани не се отказва. Освен това аз исках да съм с него, макар че не трябваше да го искам. А той говореше на онази част от мен, която желаеше да каже да, и тъкмо това ми беше обидно: защо не успявах да го накарам да види в мен другата Антония?

Сигурно утре ще имам възможност да изтрия всичко това, да се върна назад, убеждавах се мислено, а той запали колата и пусна уредбата. Сякаш нямаше непоправими неща.

Живееше на последния етаж в западнал дворец, останал от епохата на Ренесанса, с голям двор в средата. Нямаше асансьор, качихме се по стълбите. Той вървеше пред мен и вземаше по две стъпала наведнъж, а аз се държах за парапета и стъпвах на пръсти, за да не събудя всички с тракането на токчетата си. Разбира се, влачех се един етаж след него.

Като влязохме в апартамента, той превъртя два пъти ключа в ключалката и не светна. Спря се в тъмното антре, сякаш изведнъж загуби увереност.

— Искаш ли нещо за пиене?

— Не.

За миг ми се стори объркан. Светна лампата, свали си сакото.

— Дори чаша вода? — Гласът му прозвуча като молба.

Поклатих глава.

Стояхме неподвижни.

Виторио се почеса по челото. В този момент изпитах задоволство. Сега, Солмани, помислих си, ще ти се наложи да се оправяш сам.

Той стоеше и спокойно мълчеше, гледаше ме с големите си светли очи, които бяха забравили репликите от сценария.

Беше с тъмносин пуловер, косата му беше разрошена. Беше красив, но не чак с такава красота, че да не можеш да свалиш поглед от него.

— Мога ли да си оставя някъде чантата? — помогнах му.

Тогава Виторио си спомни репликите, които му прилягаха, окачи чантата ми в антрето и се приближи до мен с малки стъпки. Чух как коремът ми издава звуци от вълнение.

— Извинявай — казах тихо.

Той ме хвана през кръста и ме повлече към спалнята, като започна да ме целува. Тялото ми автоматично му се подчини.

Виторио ритна вратата зад нас, едва го различавах в мрака. Бавно свали ципа на роклята ми. Усетих как гърбът ми се оголва, как тялото ми губи защитата си.

Леко ме бутна на леглото, което ми се стори огромно. Помислих си, че никога не съм спала с мъж, който да не ми е бил гадже. Но това беше за кратко.

Той клекна пред мен да ми свали обувките, но се затрудни и се засмя:

— Как се махат?

Помогнах му, после започнах да му разкопчавам ризата; позамотах се, той се включи в разкопчаването, а копчетата сякаш нямаха край.

— По дяволите, колко са? — каза той и двамата се разсмяхме.

— Шшт, имам съквартирант — каза той през смях.

Любихме се.

После дълго ме гали, подиграваше ми се, че се смущавам.

— Наистина ли се срамуваш?

— Престани! — скарах му се.

Той се смееше.

Пак се любихме. Когато се опитах да се отместя, ме хвана здраво.

— Аз решавам.

— Нищо не си разбрал — отговорих му.

Той лежеше по гръб, а аз върху него. Оставих го да ми маха кичурите от лицето и да ми повтаря: „Колко си хубава, хубава, наистина си хубава“, с изненада в гласа.

— На тъмно — не му останах длъжна.

— Значи, си хубава на тъмно — шегуваше се и продължаваше да прокарва ръце през косата ми.

Но изведнъж се отскубна и светна лампата на нощното шкафче.

— Тръгваме ли? — попита ме. — Иначе ще заспя и няма да мога да те изпратя до вас.

Стана и започна набързо да се облича. Събра от пода чорапогащника и роклята и ми ги подхвърли, подканяйки ме. Побързах да си събера бельото, за да не попадне в ръцете му.

Спомням си перваза на прозореца с пепелника, пълен с фасове. Гледах го втренчено известно време, докато Виторио си закопчаваше ризата, обуваше се, говореше ми как на следващия ден ще ходи на зъболекар и за пореден път ме питаше: „На колко си години?“.

Заповядах си да не гледам нищо друго, за да изглеждам спокойна и освободена. Като човек, който е свикнал на това. На перваза вятърът раздухваше пепелта от цигарите на Виторио.

В колата никой от нас не продума. Стори ми се, че червените светофари никога няма да свършат.

Като стигнахме до моя блок (до ъгъла, този път не ме изпрати до входната врата), Виторио изрече, забил поглед във волана си:

— Не знам какво да кажа, съжалявам.

По предното стъкло в неравен ритъм се стичаха капки ситен дъжд.

Оставих да минат няколко секунди.

— Тогава чао — отвърнах му гордо.

Докато слизах от колата, изпуснах в една локва книгата, която ми беше подарил. Вдигнах книгата, погледнах към него, но той седеше все така неподвижно на мястото на водача. Свих рамене, сякаш исках да кажа: „Няма нищо страшно, така се случи“. Не знам обаче дали това важеше за книгата, или за нас.

13.

Беше прекрасна слънчева сутрин! Разходих се край канала, пресякох пазара за антики със слушалки в ушите.

Зяпах очарована старите писалища и кахлените печки, пишещите машини, луксозните комплекти за писане, сребърните лъжици с екзотични форми, подредени по размер.

Вятърът поклащаше платнищата на щандовете, повдигаше някоя картичка от края на деветнайсети век. Звънче на велосипед подрънкваше сред тълпата, сред човешката глъч, звучеше нежно за ухото, после тръгваше по моста и се загубваше в преследване на първата пролетна сутрин.

Небето беше ясносиньо и чисто, така че, когато върху нас падна сянка, всички в почуда вдигнахме поглед нагоре; и като видяхме едно малко самотно облаче, почувствахме облекчение, че неудобството ни е било само за няколко секунди.

Там, на пазарчето в квартал Навили, разбрах, че не бива да се отчайвам, ако нямам всичко, което пожелая. Нищо, че онзи грамофон никога няма да бъде в стаята ми: нали имах очи, с които да поглъщам красотата на предметите, а също и въображение, което за миг можеше да ги разположи в къща край морето, с напукана от солта мазилка, или на някоя мансарда в Рим, под водопад от жълт хибискус.

Може да ми липсваха много неща, но никой не можеше да ми отнеме въображаемата стаичка със старото писалище, която си беше само моя.

Така че се разхождах щастлива, бях щастлива, че съществувам. Макар че само преди няколко нощи желаех да умра и си повтарях: Дръж се, трябва да издържиш, и бях права.

Въпреки всичко, понякога животът се отваря, допуска ни до себе си. И макар това да трае само час или два, то е напълно достатъчно, за да си спомним, че не бива да умираме, когато ни се прииска.

Може би Виторио беше усетил нещо от тази внезапна лекота. Наистина, след като прекарахме онази нощ заедно, последваха дълги дни мълчание. Но ето че един ден, докато се прибирах от работа, получих от него следния есемес: „Да заминем заедно? Искам да се разходя с теб в Рим“.

Срещата ни за уточняване беше кратка, почти невероятна.

Пристигнах в кафенето преди него, бях в бяла рокля на цветя и с пролетен грим. Виторио дойде с колело, зелено „Бианки“, което старателно заключи за един стълб отвън, а в това време аз го наблюдавах през входната врата. Той също се спря и ме погледна отдалеч. Направи ми знак с ръка: „Ела!“ Докато пресичах улицата, той се облегна на стълба, скръсти ръце на гърдите си и започна да ме оглежда от глава до пети, като видимо се наслаждаваше на гледката, а аз смутено пристъпвах към него.

— Ти си глупак! — му казах, щом го наближих.

— А ти си красива! — отговори ми и ме целуна по устата, сякаш си беше извоювал това право.

В кафенето си отвори раницата и ми подари още книги, поръча си кафе и портокалов сок, а аз си взех сладолед.

— Ще отида в Рим няколко дни по-рано, защото имам уговорени работни срещи. После ти ще ми се обадиш в кой ден и в колко часа ще пристигнеш и аз ще намеря начин да те посрещна на гарата.

— Ясно. А къде ще спим?

— Не се тревожи.

Той изгълта кафето и сока за има-няма пет минути, възседна велосипеда си като каубой и изчезна.

До заминаването ни оставаше една седмица. Очевидно, нямаше да ми се обади през това време.

14.

Ти си уши рокля с дълбоко деколте,

направи си шапка с панделки и рози.

Застана на сцената до четири танцьорки

и запя на френски, нали беше така?[1]

— „Реджинела“ си остава една от най-хубавите любовни песни, писани някога — казва ми Джоя по телефона.

Обаждам й се и я питам какво е времето в Милано.

Тя ми пуска на слушалката музиката, която звучи при нея в момента.

— Ходиш ли понякога в парка на Галерията? — преминавам в настъпление.

Джоя не ходи там. Не може да ми каже дали кафенето, в което Виторио обича да седи, е отворено, не знае нищо за представянето на негова книга в края на месеца.

— Но нали често минаваш покрай издателството на път за метрото?

— Да, доста често.

— И никога не си го срещала, просто така…

— Антония… — опитва се да ми се скара.

Тогава си мисля: Качвам се на самолета и отивам. Отивам, облечена супер елегантно, с вдигната коса, със загоряло лице, така че всички в метрото да се обръщат след мен.

Представям си как отивам пред жилището му и казвам… какво му казвам? Че приемам всичко безусловно? Може би с усмивка, за да не го заболи прекалено. След като пристигна и се обадя по домофона, ми стига само една минута, онази минута, в която Виторио ще слезе и ще облещи сините си очи от изненада.

— Джоя — призовавам приятелката си, която слуша „Реджинела“ от другата страна на слушалката.

— Да?

— Според теб какво имат предвид хората, когато казват, че ще ми мине?

Пети ден. Добавете чаша мляко, чаша брашно и чаша захар.

Когато сипвам млякото, тестото сякаш се събужда от летаргията си: бучките започват да се разтварят, сместа се издува. Изглежда още по-гадно.

Няма нищо, което да подсказва за признаци на сладост и това тесто за болни, оставено да се надува. Само Анна го гледа с доверие. Тя следи процеса на приготвянето му всеки ден: сутрин пристига вкъщи, оставя торбите с покупки и с око на спец оглежда сместа. Поклаща одобрително глава.

— Нормално ли е да изглежда така? — питам я.

— Как да изглежда? Чудесно си е.

После идва ред на захарта и брашното. Картонената чаша от първия ден се използва постоянно. Пълня я със захар и я изпразвам, после правя същото и с брашното. Тя трябва да се гордее със себе си.

И все пак, макар да не съм в Милано, мисля си, докато се възпирам да разбъркам сместа, знам точно как се движи в момента. С пружинираща походка, стъпва леко разкрачен и е с пуловер, завързан на кръста, и с дънки, които са му малко широки в коленете. Минава през будката за вестници, навива на руло „Итернационале“ и го пъха в задния джоб на панталона си. Влиза в кафенето и иска фреш, казва си наум, че ще си купи професионален блендер, и вече си представя как ще бели плодовете в неделя сутрин (но няма да го направи).

Тестото ме гледа нагло с грозотата си. За сметка на това ежедневното му очакване на някакъв жест от моя страна е вълнуващо. След като му изсипах брашното отгоре в опит да го скрия, прилича на разпадащ се покрив на съборетина.

— Дали е възможно да се откаже толкова много любов? — питам го.

После в един миг брашненият покрив се срутва.

От: antonia@libero.it

За: vittorioso@gmail.com

Тема: подозрителни откровения

Скъпи Виторио,

От какво е направено времето? Дали не е от капки? Капката на първата среща, капката на стъпката, която ни води до стаята, капката на един скучен следобед.

Дребната капка на момента, в който онази неделя ти стана и си тръгна, преметна през рамо раницата, качи се на велосипеда и ми прати набързо въздушна целувка. А аз останах като гръмната на масичката в кафенето пред огромната купа сладолед да следя редуването на лекота и тежест в сърцето си: сега Виторио е тук, сега Виторио го няма.

Ако е така, ако времето наистина е съставено от капки, то малката капка от онази неделна сутрин продължава най-безмилостно да капе върху главата ми. Така и не мога да си обясня откъде идва и как е възможно една и съща капка да не умира, щом падне върху косите ми, а да продължава през цялото време безмилостно да капе.

Антония

Идеалното бадемово дръвче

Празникът на урожая

Децата напускаха селото в индианска нишка още по тъмно. Те бавно отваряха вратите и се измъкваха навън, а родителите се преструваха, че не чуват скърцането на пантите. Тази нощ им беше разрешено. Пресичаха Сан Фе, стъпвайки меко на пръсти в часовете преди зазоряване, и според уговорката чукаха по прозорците на другите деца. И в предутринната тишина се чуваше още скърцане на врати, тих шепот и тропот от незавързани обувки. Сърцата им биеха лудо: „Може да срещнем някое куче“, хващаха се за ръце и се пускаха, „Може би нощните чудовища още обикалят“, докато не стигаха до полето и се качваха по каменните огради. Мислите им се лутаха между въодушевлението и угризението, те си представяха как майките им, след като почукат и открехнат вратите на стаите им, няма да ги открият в леглата.

Но децата вече се чувстваха големи, нищо, че краката им още не стигаха до земята и висяха от ниската ограда. В бадемовите градини бавно се настаняваше светлината на настъпващия ден. Вече не се виждаха звезди. Птичките започваха да пеят. Децата усещаха как гърдите им се изпълват с радост. Утрото напредваше. Бадемовите дръвчета с разклонените си корони, ясно очертани на розовия фон, приличаха на сънливи жени. С тънки стебла, но пищни, каквито са жените сутрин, подути от дрямката, която бавно се оттегля от чаршафите.

Възрастните прииждаха на малки групи. Преди слънчевият диск да се покаже напълно, всички вече бяха в градините. Мъжете постилаха мрежи под дръвчетата, а жените носеха на децата яйца, разбити със захар и червено вино, защото бяха сигурни, че ще ги открият там и защото в този ден трябваше да имат много сили.

На всяко дърво се качваше по един мъж и започваше да разтърсва клоните, други двама ги биеха с пръти отдолу. Бадемите падаха като дъжд.

През целия ден се чуваха глухите звуци от ударите на прътите, барабаненето на падащите бадеми, шумоленето на листата в короните. Децата се гонеха между дърветата, вземаха по-малки пръчки и си играеха, като удряха стволовете, защото не стигаха до клоните. От време на време някой от възрастните ги повдигаше.

В онзи ден Силвия прекара часове, клекнала на земята да събира нападалите извън мрежите бадеми. Състезаваше се с останалите деца кой ще събере най-много и броят на бадемите растеше главоломно. Жените носеха празните чували, по-младите ги пълнеха и ги носеха в къщите. Накрая мъжете си почиваха на сянка, прокарваха ръка през челата си, да избършат потта, и си подаваха студена бира.

Беше ред на жените. Децата следваха върволицата от майки, братовчедки и съседки от градините до бараките в полето. Двайсетина жени на най-различна възраст бяха седнали около голяма маса. Най-малките деца се качваха на столовете, за да наблюдават какво се случва. Чувалите се изпразваха върху масата и жените започваха да белят корите на бадемите и да ги чупят с ножове и камъни. „Внимавайте за въшки“, казваха те и децата се разбягваха с викове като рояк мушици. Жените се смееха и продължаваха работата си. Навсякъде се носеше сладникавата миризма на бадемови кори, която пасваше идеално на разговорите за бъдещи влюбвания и годежи.

От време на време някой мъж надникваше вътре, привлечен от седянката на жените, кънтяща от клюки и смях, но бързо се оттегляше, изгонен от внезапната тишина, предизвикана от появата му.

А ръцете работеха неуморно, пръстите ставаха черни от корите и лепнеха от нежния сок на бадемите.

Времето летеше, работната маса се превръщаше в купчини ядки и черупки, обелените бадеми се изсипваха на едно разчистено място да съхнат на слънце. Черупките се събираха в кошници и се хвърляха отвън: ставаше водопад от черупки, който издаваше звуци, подобни на търкалящи се камъчета.

Вечерта, когато умората размекваше костите на възрастните, а децата, съсипани от игри и вълнения, най-накрая се предаваха на съня, бадемите биваха покрити с платнище. На следващата сутрин отново щяха да ги оставят да съхнат на слънце. И с това големият празник на бадемовия урожай щеше да приключи.

Изгасях компютъра и заставах пред огледалото, да се и взирам в очите си. Чудех се под какво ли дърво съм родена? После се смеех над глупостта си, спусках всички щори в къщата — оставях Милано отвън — и лягах на пода по средата на стаята; таванът се превръщаше в яркосиньо небе, което прозира през клоните на бадемовите дръвчета. Под гърба ми вече не беше паркетът, а буци пръст, а в ушите ми звучаха виковете на Силвия, която се надбягваше с братовчедка си Ева и въодушевена обикаляше около стволовете на дърветата; широката й пола се издуваше, босите крака пропадаха в пръстта. В някакъв момент едно от двете момичета изкрещяваше: „Към морето! Към морето!“. И тогава ги виждах как хукват и се отдалечават, изчезват натам, където погледът ми не стигаше.

Оставаха ми щурците с умиротворяващата си песен, отрупаните с бадеми клони на дърветата над главата ми, сияйното небе и някъде отвъд клоните — отблясъците на Сан Фе.

В тези мигове телефонът можеше и да не звъни. Здравей, Ви трио, изпращам ти картичка.

[1] Откъс от известната неаполитанска песен „Реджинела“. — Б.пр. ↑

15.

От: vittorioso@gmail.com

За: antonia@libero.it

Тема: Отг.: подозрителни откровения

Изчаках да се стекат доста капки, преди да ти отговоря. Толкова много, че ти вече си на път към мен във влака, който лети към гара Термини, и ако не изляза веднага, ще закъснея и ще трябва да ме чакаш на перона. В сайта на железопътната компания пише, че пристигаш на трети коловоз. Надявам се да те видя как слизаш с мокри коси.

Думите ти много ми харесват. Кажи ми още, когато слезеш от влака.

В.

Усещането в Рим е, че си попаднал в капан. В Рим всяко нещо те зове и всичко прилича на паяжина: улиците край Кампо де Фиори, които сякаш се въртят около себе си, а над тях се носи ароматът на прясно изпечен хляб; много обещаващите стълби на квартал Монти; вялата следобедна светлина и ятата пощурели лястовици край бреговете на Тибър, прелитащи от островче на островче и правещи пунктири по небето. В Рим вървиш в безтегловност и ако носиш тежест в сърцето, то стигнеш ли до реката и погледнеш ли към Изола Тиберина, прегърната от двата притока на Тибър, веднага ти олеква: мъката ти се разсейва като светъл облак прах, който за миг пада на повърхността на реката и после изчезва. В Рим мъката е като хартиено корабче, което пускаш по реката и течението го отнася.

В къщата витаеше бохемски дух: тесни стълби, водещи към втория етаж, платна без рамки, опрени на земята покрай стените, дървени врати, боядисани в зелено. И бюро, потънало в листове и пълни пепелници.

— Чия е тази къща?

— На една приятелка.

— На приятелка?

Все още държах куфара си в ръка, а Виторио ми се смееше от хола.

— Да, отстъпи ми я. Тя си има друг апартамент в Рим.

— Тя да не е художничка?

— Пише сценарии. Бях ти донесъл нещо, но после се сетих, че съм дошъл в дома й с празни ръце, така че го дадох на нея.

— Даде на нея подаръка за мен?

— Да… — засмя се той и разпери ръце. — Ела и си остави нещата тук.

Спалнята беше със светлосини стени. Синята стая на Сименон!, хрумна ми, докато влизах.

Виторио се подпря на прозореца, кръстоса крака и продължи да ме оглежда. Аз търсех подходящо място да си оставя куфара.

— Когато влизаш някъде…

— Какво?

— … си толкова разколебана…

— Разколебана ли, не знам, може би защото не е моят дом…

— Не. — Той затвори прозореца и дръпна завесите. — Не е заради това. Имам чувството, че винаги ще влизаш така, както влезе онази нощ в моя апартамент и както го направи сега… Тук си, но се питаш: „Трябва ли? Позволено ли е? Дали да не си тръгна?“.

Доближи ме и ме хвана през кръста. Едва си поех дъх.

— Къде си криеш очите? Я ме погледни — засмя се пак. — Много хубаво. Това ми харесва. Искам да те виждам все така… несигурна, на високите ти токчета… И ми се закълни, че винаги ще се срамуваш така, както сега!

За първи път спахме заедно. Цялата нощ той ме притискаше към себе си, дори на сън ме търсеше всеки път, когато се отдалечавах, застъпваше ме с крака през глезените, ако се обръщах на другата страна.

От вълнение не можах да мигна до сутринта. Утрото пристигна като светлина, която се процеждаше през дупките на завесата, полюшвана от лекия ветрец. Светлина, която ставаше невероятно синя, разсейвайки се в стаята. С часове наблюдавах ту лицето на Виторио, който спеше залепен за мен, ту синята светлина, проникваща в стаята.

Този цвят на изгрева в римската стая ще остане в мен като цвета на неочакваното щастие, което ме свари гола и изумена в прегръдките на мъж, когото едва познавах.

16.

Беше първата неделя на май. Грееше слънце, беше топла пролетна утрин и виещите се растения вече сплитаха клони по фасадите на дворците на улица „Паче“. Всичко забавяше ход.

Само Виторио бързаше, с коженото яке, вързано през кръста, с рокерските ботуши и с особената си походка с високо вдигната глава, с която сякаш разсичаше въздуха.

Аз подтичвах след него. Токчетата ми засядаха между римските павета. Бях с бежов шлифер, който се премяташе отпред, а колан от същия плат ми притискаше хълбоците. Полите на шлифера ме удряха ту отляво, ту отдясно в бесния ритъм на моите стъпки.

„Защо, по дяволите, бърза толкова?“, негодувах вътрешно.

Спря се само за миг пред будката за вестници: „Ла Република“, „Ил Соле вентикуатро оре“ и един „Кориере дела Сера“.

— Антония, искаш ли вестник?

— Не, благодаря.

— Сигурна ли си?

— Ще погледна твоите — отговорих на един дъх.

— Не искаш ли някое женско списание?

Пресечките около Кампо де Фиори имат прекрасни имена: „Уличка на ветровете“, „Уличка на пещерите“, „Булевард на книжарите“. От двете им страни са наредени занаятчийски работилнички, дори има една за поправка на велосипеди.

Поглъщах всичко с периферното зрение, като се опитвах да не загубя от поглед ризата на Виторио, който вече се беше превърнал в неясно петно сред тълпите туристи.

Край мен мина момиче на велосипед и веднага се разсеях: с къса коса, с барета и светла радост в очите, сякаш летеше. Тя дрънкаше звънчето и бавно се отдалечаваше с бялата си широка пола, която събираше слънчевите лъчи.

Виторио се обръщаше и ме гледаше разочарован. Аз забързвах крачка, за да го настигна. Защо не върви по-бавно?, мислех си, но се усмихвах насила. Усмихвах се, за да уверя жените, които ни наблюдаваха: „Всичко е наред, госпожо“. И защо ли сутринта бях отделила половин час да си събера косата в нещо като кок на тила, докато Виторио през пет минути чукаше по вратата на банята и питаше „Готова ли си?“ а аз се борех с фибите и една падна в мивката и се заклещи там. Сега усещах как кичурите падат един след друг, така че не ми оставаше нищо друго, освен да прогоня смущението си и да се усмихвам.

Той седна в едно кафене на Кампо де Фиори, отвори вестниците и млъкна задълго. Отхапваше от кроасана, опипваше масата в търсене на чашата с портокаловия сок, без изобщо да вдигне поглед от статиите. Господинът, седнал на съседната маса, крадешком ни наблюдаваше. Аз бавно си дъвчех тостера.

Няколко часа преди това, когато отворих очи в леглото, синята светлина вече се беше оттеглила от стаята. Реших да стана и да взема душ, докато Виторио още спи, но ръката му ме сграбчи през кръста.

— Къде отиваш? — каза, без да отваря очи.

Тогава го целунах по топлите устни, докоснах с език ситните му равни зъби, леко пожълтели от тютюна, и се любихме със затворени очи, без да си разменим нито една дума.

После той си отвори очите и те ми заприличаха на фарове: усетих нещо да блести в тях.

Това се случи тогава — голото му тяло беше върху моето, но аз за първи път не изпитвах срам — хванах главата му с ръце и произнесох:

— Аз съм…

Исках да кажа щастлива. Но Виторио направи такава физиономия, че от устата ми излезе друго прилагателно.

— Аз съм доволна — казах. — Много съм доволна.

— Добре.

Той стана рязко, вдигна си боксерките от пода и повече не ми проговори.

Малко по-далеч от нас в кафенето седяха баща и дъщери. Бяха французи и момиченцето смучеше шумно фрапето си през сламката. Беше облечено с червено палтенце и имаше панделка в косите. Направи знак на баща си, че й е топло, и той се наведе и я разкопча, като нещо й пееше.

Виторио вдигна глава; помислих си, че най-накрая ще проговори. Усмихнах му се. Обаче той си поръча кафе.

Аз започнах да ритам крака на масата.

— Какво има? — рязко ме погледна иззад вестника си.

Посочих му французите:

— Виж колко са мили.

— Хм. Ако искаш, вземи тази част, прочетох я. — Пак вдигна вестника пред лицето си и удебелените заглавия от сивата страница на евтиния ежедневник се взряха в мен. Вестникът изглеждаше жалък, мърляв, скалъпен надве-натри за не повече от час.

— Отивам до тоалетната.

В огледалото видях копринения си костюм, бенката на шията, която вече беше добила тен, блестящите черни зеници на очите си. И се почувствах като красива, но празна ваза.

После пак тръгнахме да обикаляме Рим и той ни остави да го разгледаме.

От двете страни на алеята, която се изкачваше към хълма Авентин, бяха посадени розови храсти. Виторио отново се оживи. Той говореше, показваше ми гледки, аз пък му отвръщах, като му назовавах храстите и цветята и леко му се подигравах за обсебващото желание да узнае имената на всички неща.

Виторио цитираше Де Лило, аз го слушах очарована и исках да събера един по един камъните от настилката на пътя за Авентин, за да запазя спомена за всяка крачка.

Рим се откри пред очите ми. Момичето на име Антония видя купола на „Свети Петър“ през ключалката на портата в Резиденцията на рицарите на Малтийския орден и се влюби във Виторио, който правеше снимки с мобилния си телефон.

После слънцето взе да се спуска, каменните зидове на улица „Маргута“ станаха розови, а пълзящите храсти започнаха да излъчват упойващи аромати: направо ми идеше да се излегна под тях. Портокаловата градина на хълма Авентин опустя, служителите затвориха портите зад гърба на един мъж и едно момиче, които през цялото време вървяха и говореха, разплитаха нещо.

От един завой, откъдето се откриваше панорамна гледка към града, тя му посочи всички места, които би искала да посети. Попита го: „Някой ден ще се върнем ли пак тук?“, и очакваше целувка, но такава не последва. Той проверяваше паметниците в един електронен гид, втренчил поглед в телефона си, после вдигна глава и видя ироничната й усмивка, на която отвърна: „Ти подиграваш ли ми се?“. И тръгнаха отново, обзети от радост.

В Трастевере се чувстваше оживление, аедът[1] на квартала, както караше да го наричат, излезе от дома си. Той носеше очила с дебели стъкла, но жестовете му бяха префинени. Приготви се да декламира пред седящите в ресторантите на открито и туристите край фонтана на площад „Санта Мария“ свои стихове, които караха слушателите да се смеят или да мълчат. Единствено той можеше да рецитира тази поезия, защото знаеше ритъма на паузите и ударенията, а също колко бавно трябваше да бъде произнесена думата „горчивина“.

Туристите хвърляха монети във фонтаните. Един мъж търсеше пътя за ресторанта и вървеше, взрян в екрана на телефона си, а момичето до него го дърпаше леко за ръкава, за да не се блъска в минувачите.

Някакъв актьор, облечен в дълго палто, се качи в трамвая. Отиваше да изнесе комедийно представление за кризата на семейните отношения, повтаряше си наум репликите, но се объркваше, защото в главата му постоянно изникваше „Гневният Орландо“ и не можеше да се отърве от него, все си спомняше стиха Любовта ни прави слепи за нещата около нас и само тя може да ни покаже невидимото[2].

Прилича ми на Пазолини[3], мислеше си един човек, като гледаше актьора.

И така настъпи вечерта.

На Моста на музиката ослепително белият цвят на лимоните, открояващи се на синьото небе, ми вдъхваше увереност.

— Прекрасно е — казах.

— Обаче и това е съвременно изкуство. Нали твърдеше, че за теб изкуството е спряло през 1930-а?

— Добре де, пълна съм с предразсъдъци. Защо всеки път трябва да го подчертаваш?

— Всъщност не е така.

Опитахме се да разберем какво ни заобикаля: над нас трябваше да е Монте Марио (дали не виждах светлините на планетариума?), малко по-нататък беше мостът „Милвио“, а какво ли беше онази осветена Мадона отстрани на хълма?

— Би трябвало винаги да е така. Имам предвид, че животът трябва винаги да е такъв — въздъхнах.

— Ама че претенции!

— Искаш да кажеш, че не можем да претендираме за щастие? Я ми обясни защо. В крайна сметка ние не сме искали да се раждаме на този свят.

Виторио поклати глава.

— Няма защо да тропаш с крак. Нещата не стават така.

— Само че това желание за внезапно щастие, на мига, е по-силно от всичко. За теб не е ли така?

— Понякога тъкмо споменът за щастието ни прави нещастни.

Прозорливостта на това му твърдение ме накара да се засмея.

— Какво трябва да правим тогава?

— Да признаем голата истина. Антония, какво е това щастие, за което говориш? Единственото щастие, което познавам, е да не преследвам илюзии и да не си съчинявам приказки. Трябва да бъдем щастливи от нашата ежедневна борба.

— Борба срещу кого? И какво е щастие без илюзии? Това, което казваш, е ужасно. Освен това, на мен истината не ми стига.

— Боже мой — каза Виторио, навивайки ръкавите на ризата си — невероятно е, аз бях същият преди няколко години, измъчвах се по същия начин… Искаш ли следващия уикенд да отидем в Париж?

Аз облещих очи и не отговорих.

— В Париж живее сестра ми. Трябва да се запознаете, тя е чудесна. Винаги е била по-добра от мен във всичко — когато бяхме деца, тя се учеше по-добре, беше по-умна, по-точна. Аз обаче все се измъчвах, бях… малко луда глава, накратко казано! Освен това ми липсва онази естественост, с която тя гради отношения, лекотата, с която споделя живота си с някой друг, за нея е толкова… лесно, нали разбираш?

Каза всичко това, докато си свиваше цигара.

Наблюдавах го как внимателно насипва с пръсти тютюна в хартията, после с точни движения го завива и оформя на цигара — винаги ходеше с изрязани нокти.

— И сега се измъчваш.

Запалката на Виторио на два пъти не сработи, той я разклати, после започна да я почуква по крака си. Накрая запали.

— Грешиш. Помисли си само колко ми завиждат приятелите ми. Питат ме: Как го правиш? Личи си, че си щастлив.

— На мен не ми изглеждаш толкова щастлив.

— Защо? Защо непременно трябва да има някакво прикрито чувство на нещастие? — На челото му се поду една вена и той произнесе със сериозен тон: — Човек може да не храни надежди и без да е отчаян.

Не намерих какво да му отговоря и забих поглед във върховете на обувките си.

— Така че — заключи Виторио — започвай сама да си правиш щастието. Да смяташ, че могат да ти го доставят другите, е голяма лудост.

— Би трябвало да можем да разчитаме на другите.

— Би трябвало.

— Аз мога ли да разчитам на теб?

Хванах се с двете ръце за парапета на моста.

— В какъв смисъл?

— Ще мога ли да разчитам на теб? Някой ден, ако имам нужда…

— Не. На мен не — каза ядосано.

Настъпи тишина.

— Какво очакваш, Антония? — продължи с по-спокоен тон, с очи, вперени в дървените греди на моста, който приличаше на палубата на кораб. — Какво очакваш? Животът е пустиня.

Нощта покри всичко, но Рим си оставаше все тъй прекрасен. Така е в Рим. Дори паметниците да не бяха осветени, дори куполът на „Свети Петър“ да не блестеше под звездното небе, той се виждаше от всеки покрив; ако угаснеха лампите на моста пред замъка „Сант Анжело“ и дворецът се скриеше в мрака, дори ако светлините на Джаниколо изчезнеха и онези по хълмовете, на ресторанта на върха на Монте Марио и по корабчетата, пресичащи Тибър в по широката му плавателна част, пак щях да чувам как градът пее. Песен, която те кара да седнеш, да провесиш крака от кея и да слушаш със затворени очи, докато сърцето ти всяка секунда въздиша: „Искам да остана тук, тук, тук“.

[1] Странстващ поет и музикант от Омировата епоха, който възпява боговете и героите. — Б.пр. ↑

[2] Стих от рицарската поема „Гневният Орландо“ (1516). — Б.пр. ↑

[3] Пиер Паоло Пазолини (1922–1975) е италиански кинорежисьор и писател. — Б.пр. ↑

17.

Шести ден. Анна доведе една от внучките си вкъщи и я сложи пред телевизора да гледа анимационни филмчета. Предлагам й плодов сок, тя поглежда към баба си и ми отговаря:

— Не ям нищо, приготвено извън къщи.

С Анна се смеем. Баба й заявява, че не знае кой я е научил на подобни неща, после я убеждава да вземе сока, а по-късно и закуска.

— Погледни, Антония прави сладкиш.

Момиченцето слиза от стола и идва да погледне тестото. Свалям купата пред очите й, за да може да го види. После тя ме поглежда и се чувствам объркана.

— Ще изглежда по-хубав, когато го опечем — оправдавам се.

— Вътре има ли шоколад?

— Не, в този няма.

Детето се връща пред телевизора без коментар.

Бих искала да й обясня, че не е лесно да съчетаваш съставките, да потискаш спомените, да се опитваш да… И че животът не престава да напредва: сега седиш и си гледаш детското филмче, смееш се, скучаеш по малко, но то скоро ще свърши; ще си сложиш раницата с Мечо Пух на гърба и ще се прибереш у дома, ще си хапнеш нещо, приготвено вкъщи, нещо, в което си сигурна. А аз ще съм заседнала и един римски уикенд, ще седя, потънала в сладкия спомен, въпреки всичко. В горчивината на спомена, въпреки сладостта.

А междувременно времето минава, разбираш ли? Не съм чувала Виторио от един ден, от два дни, от седмица, от месеци. След миг ще станат години. А буцата в гърлото не ще да се махне.

И кой знае дали все още се върти като пумпал, дето не иска да се спре. Дали е намерил някого, за когото ще бъде достатъчно да го гледа с възхищение и да му бъде спътник. Дали в края на деня, в момент на слабост, очите му търсят ръце, на които да се предадат. И кой знае дали някой вече не е разтворил обятия, за да го прегърне. Но дори когато го прегръщат, той не се предава напълно.

Както и да е, вече е ден шести. Разбъркайте тестото.

Най-накрая.

Галеше ме по коляното. Докато пътувахме в трамвая, той седеше, аз стоях пред него, а останалите пътници ни гледаха и ние, без да разменим и дума, знаехме какво мисли другият за всеки от тях поотделно. В таксито, докато в нощта Вечният град ни казваше сбогом с осветените си паметници, тъгата от заминаването беше като лека въздишка. Той ме галеше по коляното и нежният му жест ми връщаше любовта.

По този начин Виторио ми преподаваше своята граматика на чувствата, а аз старателно учех: това беше част от мен, от женската ми природа, да бъда изпълнена с разбиране. Мое задължение беше да разгадавам езика му, да му подготвям пътя, за да може да намери място, където да се освободи; беше мой дълг, почти религиозен, да замествам липсващите думи не с други (каквито мечтаех да чуя, но те никога нямаше да му принадлежат), а с разбиране без думи.

Последната вечер от римската ни ваканция се прибрахме в квартирата и докато бях под душа, чух, че Виторио беше пуснал музика — звучеше някаква тъжна мелодия, която не успях да различа. Загърнах се в една хавлиена кърпа и открехнах вратата на банята. Видях го да стои неподвижно в тъмното пред прозореца. Не забеляза присъствието ми. В песента се пееше нещо от типа на закриляй ме и дай ми от твоето спокойствие. Виторио си тананикаше под носа, устните му едва се движеха. Произнесе: Не ме изоставяй. Усетих как ръката ми изпуска хавлията, в която бях увита.

Виторио сякаш беше изпаднал в екстаз. И точно в този момент се случи нещо. По средата на песента той млъкна, отиде до стереоуредбата и я изключи.

На следващата сутрин ме събуди, като с ръце ме опипваше под нощницата. Люби ме без една целувка, без капка нежност. Сякаш беше сам. После ми обърна гръб и отново заспа. Разтърсих го, защото оставаха няколко часа до заминаването ми.

— Не мога да те изпратя до гарата.

— Защо?

— Имам среща. Ще закусим и ще те оставя на автобусната спирка.

В двора на кафенето деца си играеха около една дървена къщичка и лицата им ту се появяваха през прозорчетата, ту изчезваха.

— Виж, Виторио…

Той се обади на една своя приятелка да се присъедини към нас. В брадата му бяха заседнали няколко трохи от кроасана. Нарочно не му казах.

— Виторио… — опитах пак да подхвана разговор. — Виж… чувствам се малко объркана.

— Объркана? От какво? — попита сурово.

— От този уикенд.

— Защо?

— Защото се чувствах добре…

— Че това да не е лошо?

— Да, лошо е.

— И защо?

— Защото не знам как се чувстваш ти…

Делеше ни една маса.

Като си помисля, все се случваше така, че където и да бяхме с Виторио, в някой ресторант или кафене, винаги седяхме един срещу друг и между нас имаше маса. Аз се преструвах, че всичко е наред, гледах го как си чете вестниците, чувах как кани приятели по телефона, наблюдавах го как се изтяга на облегалката най-невъзмутимо и ме обземаше желание да стана, рязко да дръпна стола, да преобърна масата и да разлея чашата с кафе и портокаловия му сок — неизменните му поръчки — и да видя най-накрая как сините му очи излизат от орбитите си и тази негова невъзмутимост полита в небитието заедно с пакетчетата захар, мобилния му телефон и цялата покривка.

В някое кътче на ума си сигурно осъзнавах, че ако двама души се обичат, те не седят на маса в кафене.

Телефонът му звънна.

— А! Чудесно, тук съм, чакам те!

Затвори.

— Честно, не те разбирам. — В гласа му вибрираше раздразнение. — Разбира се, че се чувствах добре тези дни, как искаш да се чувствам?

Изпрати ме до автобусната спирка. През цялото време си гледаше часовника и повтаряше:

— Няма ли най-сетне да дойде?

Аз от унижение не говорех.

Автобусът се появи в края на улицата, Виторио се опита да ми издърпа куфара от ръцете, за да ми помогне да го кача.

— Не! — обърнах се гневно.

Той хвана лицето ми с ръце, залепи ми една целувка по устата. А аз през цялото време стисках очи.

— Много хубаво си прекарах — каза бавно, докато автобусът спираше, а аз отказвах да го погледна в очите. — Много хубаво си прекарах.

Малко преди вратата да се затвори зад гърба ми, усетих ръката на Виторио върху рамото си, сякаш се опитваше да ме задържи. Тръгнах си, а сърцето ми се изпълни с тъга от този закъснял жест.

Идеалното бадемово дръвче

Равновесие

Онова лято Антонио отново дойде в Сан Фе. Силвия го срещна на площада. Той се луташе в търсене на къщата на братовчед си, у когото щеше да отседне, а тя седеше на стъпалата пред църквата и плачеше, като дори не си спомняше за какво. Спря го с думите „Вече съм те виждала“ и го упъти. Антонио измрънка под носа си благодаря, готов да избяга, но тя го попита:

— Имаш ли пет минутки?

Отнякъде се носеше миризма на печено месо.

Антонио се поколеба.

— Да не ти е лошо?

— Малко съм тъжна, ще ме хванеш ли за ръка?

Антонио се огледа, после с несигурна стъпка се доближи по стълбите до Силвия и й подаде ръка така, сякаш пред него стоеше някой директор на банка. Силвия избухна в смях, а по лицето й още се стичаха сълзи.

— Защо се смееш? — попита я Антонио, който започваше да се поти.

— Симпатичен си ми, господин пилот.

— Антонио.

— Знам. Аз съм Силвия, ако съм ти симпатична. Със самолета ли дойде?

Антонио взе да обяснява нещо за отпуск.

— Нещо като… принудителен отпуск, не е сериозно… ще остана малко при братовчед си… никакво летене, после кой знае, може пак да ми разрешат да пилотирам.

— Окей. Засега гледай да не се изгубиш отново! Прибирам се: забравих защо бях тъжна. — Преди да си тръгне, се обърна още веднъж: — Според мен можеш да пазиш равновесие на един крак!

Небето беше ясно, площадчето пусто. Една оранжева баскетболна топка се беше заклещила под паркираната наблизо кола и Антонио изведнъж се почувства добре.

18.

Виторио не ме заведе в Париж.

Но месеците след римската ни ваканция обикаляхме из Италия: крайбрежието на Амалфи, Лигурия, Версилия.

Виторио се забавляваше да ми определя срещи всеки път в различни градове. Той отиваше пръв, аз го следвах. Никога нито отивахме, нито се връщахме заедно.

— Много ми харесва всеки път да се срещаме в различни градове! — ми казваше, като слизах от поредния влак. Вземаше ми багажа, целуваше ме припряно. — Пратката е получена — шегуваше се.

Забелязваше всичко.

— Сресала си си косата по различен начин! Тази рокля нова ли е? Много е шик! — И ръцете му рошеха косата ми, прокарваше пръсти по ципа на гърба ми, хващаше ме през кръста.

— Как успяваш всеки път да си още по-хубава?

А аз, дето през целия път треперех от вълнение, че ще го видя, се чувствах смутена и оставах безмълвна.

Често ме посрещаше с абсурдни предложения, като „Да поразгледаме града?“, макар че беше един през нощта, а аз бях съсипана от пътуването.

Оставяхме куфара ми в колата и обикаляхме по непознати улици, чукахме на полуспуснатите вече ролетки на баровете и искахме чаша вино. Аз се криех от срам, обяснявах му: „Недей, вече мият пода, остави“. Обаче Виторио винаги получаваше каквото искаше: широката му усмивка отваряше всички врати.

Пиеше, подпрян на някоя стена, с едната ръка в джоба, със загоряло лице, с накъдрени от морската вода коси.

— Който пие само вода, пази някаква тайна. — Подаваше ми чашата да си наквася устните и в очите му проблясваше хитрост.

Тананикаше си някаква песничка.

— Позната ли ти е?

— Не.

— Как така не?

И започваше да я пее отначало, даже изпълняваше инструменталните части. Помня как бърчеше чело, докато симулираше соло на китара с дрезгав глас и суперконцентрация.

— Разпозна ли я?

— Не. Но приличаш на истински рокер — вземах го на подбив.

— Нали? Винаги съм твърдял, че нося рокерска душа.

Придърпваше ме към себе си и ми пееше на ухо, гласът му беше тих шепот, а ръцете му ме стискаха за талията.

Чувствах се като царица.

Но изведнъж върху лицето му падаше сянка. С мен не му беше забавно. Не.

После търсехме колата, той забиваше поглед в навигацията на смартфона си и вървеше безмълвно пред мен в нужната посока. Усещах цялата тежест от разочарованието му. Кого ли очакваше да слезе от влака?, питах се.

Караше, пуснал музиката силно; аз отварях прозореца, гледах навън и междувременно се мразех за всичко онова, което не бях: весела, интересна, забавна, приказлива… безкраен списък. И като се наблюдавах тайно в огледалото за обратно виждане, забелязвах, че гримът ми се беше размазал и очите ми се бяха смалили от умора.

Но само няколко седмици по-късно бях в друг град, на друга гара. Отлагах работни срещи, обаждах се вкъщи да предупредя, че няма да се прибера за почивните дни, и се утрепвах да правя графици на прехвърлянията от влак на влак, да си приготвям куфара и да избирам подходящите обувки.

Всичко това беше ново за мен, едновременно уморително и радостно.

Обикаляхме и денем, и нощем с неговия мотор. Когато ме виждаше да излизам от входа, веднага облещваше очи: „Това сигурно са маратонки? Къде ще я сложим тази чанта? Вземи моето яке, че с твоето ще умреш от студ“. Понякога ме връщаше да се преоблека и после целия следобед се смеех на физиономията, която правеше при вида ми.

Спяхме в прекрасни вили с изглед към морето, в неговата или на някой от приятелите му. През прозорците се чуваше плисъкът на вълните. Но понякога Виторио променяше плана в последния момент и се озовавахме в единично легло в някой еднозвезден хотел.

Тогава все още си говорехме за щастието и прекарвахме часове седнали на земята със затворени очи, слушахме музика и си разказвахме един на друг за какво си мечтаем.

Наблюдавах го, докато редактираше текстове, седнал на някоя тераса. Със зелената химикалка чертаеше неразбираеми знаци по полетата на листовете.

— Този герой трябва да говори от първо лице — казваше на глас. — Не, тук авторът трябва да е по-смел.

— Как го правиш? — питах.

— Кое?

— Ами да четеш нещо, без да се увлечеш от историята.

— Това ми е работата.

Приготвях чая, тихо му оставях чашата на масата и се оттеглях. Той ме дръпваше за ръката.

— Благодаря. Какво правиш?

— Пиша.

Така си седяхме двамата — аз пишех в хола, а той на терасата четеше коректури. Когато вдигах очи от листа, го виждах през прозореца, навел гръб над страниците, концентриран, хванал чашата с чая с лявата си ръка.

Всичко си беше на мястото.

По залез слизахме към морето. „През деня е голяма навалица“, беше решил той.

Хвърляше се във водата, без да ме чака, и плуваше дълго, енергично размахвайки ръце. Аз се изтягах на повърхността на водата, оставях се на течението да ме носи и в съзнанието си непрекъснато повтарях благодаря: на бог, на Виторио, на живота, на съдбата, че ме беше завела там.

Червеното в небето започваше да избледнява, останалите хора си тръгваха от плажа, ние се изтягахме на някоя скала и лежахме мълчаливи, завити в хавлиите, две черни точки върху кобалтовия камък, докато не угаснеше и последният светъл лъч.

— Благодаря — изпуснах се веднъж.

Той ме прониза с поглед:

— Изобщо не те разбирам, когато правиш така — отвърна ми рязко.

Винаги вечеряхме с някой приятел на Виторио, ходехме в най-добрите рибни ресторанти, поръчваха бутилка след бутилка вино, водеха полемики за закона, който регулира цените на книгите. А след вечерята си подаваха цигарка хашиш на покрива, където се качвахме, за да наблюдаваме звездите.

На мен не ми даваха, може би защото на лицето ми беше написано, че не съм от онези, които пушат такива неща, или защото през цялото време мълчах и ги слушах, така че им беше лесно да забравят за присъствието ми. Виторио първи забравяше за мен, когато попадаше сред приятелска компания.

После уикендът свършваше, слагах куфара си в багажника на колата му и Виторио ме караше на гарата. В колата не обелваше нито дума и аз започвах да се чудя след колко ли дни ще ме потърси пак. След петте работни? Или след десет, понеже ще ходи на онзи панаир в чужбина? Почуквах с пръсти по коленете си, отварях и затварях чантата, шумно въздишах.

И кога щяхме да се видим отново, след като идната неделя беше канен на сватба и имаше още хиляди дребни ангажименти и планове за следващите почивни дни? Дали му беше хубаво с мен? Защо тогава престана да ме целува още предната вечер?

Виторио, кажи нещо, мислех си. По дяволите, кажи нещо.

И той казваше:

— Пак има задръстване.

Оставяше ме на паркинга и интуитивно усещах, че веднага след това пускаше музика в колата и започваше да пее.

19.

От: antonia@libero.it

За: vittorioso@gmail.com

Тема: бугенвилиите в Отранто

Скъпи Виторио,

Сега е 16:20 в събота следобед. Ако там всичко е по график, ще получиш този имейл между удоволствието от кафето в четири и чувството за вина (което едва ли ще изпиташ) с цигарата в четири и половина.

Ето, виждам как се смееш…

Как е „разходката“ по Лазурния бряг? Сложи ли си сламената шапка? Noblesse oblige[1]…

Аз съм при семейството си. Оставям ги да ми приготвят закуски и вечери, да ми оправят леглото, да ми пъхат сандвич в плажната чанта. С една дума — държа се като дъщеря.

И се питам къде ли отиде един мой познат, който мечтаеше да се метне на стъпалото на влак в движение с раница на гърба, също като Индиана Джоунс… Ти познаваш ли го? Той има побеляла брада, с тук-там останал някой рижав косъм. Ако минеш край дома му, може да го видиш на терасата да подрязва бугенвилиите… да, тъкмо когато са разцъфнали!

„Обаче клоните им стигат чак до хамака и ми се навират в очите!“ ще ти каже, ако решиш да му възразиш. Макар че се съмнявам, че изобщо ще иска да говори за нещо толкова лично… той много внимава с определени неща. Имам предвид, че все гледа да не се дава. Страхувам се, че най-накрая е успял добре да се скрие. Всъщност планът му не струва и се пука по шевовете. Обаче не му го казвай, ако го срещнеш.

По-скоро му погледни брадата: ако я почесва, значи е изнервен. А ако я приглажда, издърпвайки косъм по косъм, мога да се обзаложа, че иска да каже нещо, но се въздържа.

И той изпитва своите колебания. Известни съмнения може би. Има изкушения. Да погали някого, да произнесе някоя дума повече. Но си приглажда брадата и можеш да си сигурен, че няма да я произнесе. Трябва да му се признае, че е дисциплиниран.

Но е приятно да го наблюдаваш как върви през живота си: той е от онези, които се радват, че лятото наближава, че всеки петък излиза седмичният хороскоп, че седи в кафене и пие портокалов фреш, докато си чете вестника. В това се крие талантът му.

С една дума, ако случайно го срещнеш, кажи му, че онова момиче, дето беше в леглото му онази сутрин, когато се наведе над нея и я попита: „Спиш ли?“ и я целуна по рамото, и после пак и пак, чак докато тя не се размърда от нежния му смях, а после той стана и отиде в другата стая, та да му кажеш, че онова момиче изобщо не спеше…

Нали разбираш, тя не е като другите, които го обвиняват, че не може да остане. Това трябва да му го обясниш добре. Тя не вярва, че е лесно да бъдеш някой, който избира да отиде в другата стая. Това му го кажи със сериозен тон. А после смени темата. Говори му за пресните тортелини на госпожа Олга или нещо подобно. Заклевам се, че ги краде от чиниите на другите.

Антония

Прибрах се у дома за няколко седмици. Отидох на юг, докато Виторио се качи на директен полет за Франция.

След като прекарахме нощта заедно, си казахме довиждане пред блока му. Пожелахме си „Забавлявай се“, „Ти също“ и аз си представих, че сме две точки, които тръгват в противоположни посоки, но съвсем скоро неизбежно ще се срещнат отново на отправното място.

Затова заминах, изпълнена с радост, с нещо като твърда увереност. „Защото вече сме достатъчно близки“, написах в дневника си. „Няма къде да избяга, вече сме близки.“ Вкъщи всички обсъждаха, че съм станала различна, по-елегантна, по-зряла, по-блестяща? Не можеха да го назоват точно.

— Сигурно е заради новите дрехи… всички тези копринени панталони, бежовия цвят… Да не би да си изхвърлила цветните си рокли? Бяха толкова хубави.

— Не, според мен е заради късата подстрижка.

— Не е това… има нещо различно в начина, по който гледа.

Оставях ги да ме оглеждат и се смеех, после си вземах чантата, излизах и се срещах с приятели или просто се разхождах из моя град, който вече не беше толкова мой.

Разхождах се като човек, който крие някаква тайна. Ходех на плажа, оставах в морето с часове.

— Откога плуваш толкова много?

— Ами — смеех се в отговор. Представях си как, като изляза от морето, ще напиша на Виторио и ще му разкажа къде съм, за скалите сред залива, за който разправяха, че…

И пак се гмурках, слушах звуците под водата, тихото и нежно бъл-бъл-бъл.

Майка ми идваше да си натопи краката в плиткото и ме наблюдаваше отдалече. Плувах към нея и й разказвах.

— Ходихме в едно заведение, посещавано навремето от Назолини, вътре беше прекрасно, пълно с хора… На някои от масите седяха хора и записваха нещо в тефтерите си, имаше от най-различни националности: не туристи, а от артистичните среди, и от разговорите им можеше да научиш, че еди-кой си организира концерт или прави изложба…

Тя сядаше на някой плосък камък и ме слушаше.

— А той какъв е? — попита ме една сутрин.

Плувах с лице към слънцето.

— Измъчен човек, който смята, че е щастлив! Но когато заговори, го слушаш с отворена уста… Нещата, които казва, мислите му, са удивителни… и си говорим за щастието. Ти разговаряла ли си с някого за щастието? Аз досега не бях… А ако го видиш сред хора, колко обича да разговаря, любопитен е, интересува се от всичко, за миг разбира отсрещния… Струва ми се, че трябва да се уча от него. Най-вече се уча да си подбирам думите, да обръщам внимание на онова, което се казва, да не бърборя напразно. Това ме кара да обуздавам своята пламенност!

— А ти щастлива ли си?

— Да. — Започнах да се катеря по скалата, за да изляза от водата.

— Излез от тази страна, тук е по-лесно, дори аз успявам.

— Ето, готово. Трябва да се упражнявам, Виторио ме води да плуваме на странни места, понякога се налага да се спускаме по въже във водата!

Свалих си гуменките за плуване и усетих нагорещената скала под краката си.

— Макар на моменти да е труден. Мрази телефона и затова се чуваме през четири-пет дни, понякога през седмица… Аз искам да му се обадя, да му разкажа за деня си или за нещо, което съм видяла, просто някоя дреболия, но той е много строг. Ако избързаш и му се обадиш преди срока, не ти отговаря, сякаш иска да те държи на дистанция.

Минаха деца на водно колело и виковете има раздвижиха застиналия юлски въздух.

Вдишах дълбоко.

— Но му имам доверие. Изпитвам именно доверие в него, в личността му. Това е нещо, което чувствам отвътре, определена сигурност, разбираш ли? Стените, които издига, са нищо в сравнение с нея. Освен това съм упорита, и ти го знаеш.

— Знам го прекрасно! Но упоритите хора могат да си причинят много болка.

Вдигнах рамене и отговорих:

— Ще видим.

Изтрих си ръцете и извадих снимка на Виторио от портмонето си.

— Някога виждала ли си нещо по-хубаво? — казах и я протегнах на майка си.

Някой беше издебнал Виторио зад бюрото му в издателството, на снимката беше с елегантно сако и с химикалка, увиснала във въздуха. Беше хванат полуобърнат и сякаш разговаряше с някого, седнал от лявата му страна. Очилата не скриваха сините му очи и в погледа му блестяха искрици: със сигурност говореше по работа.

— Прекрасно момче. По-скоро мъж.

— Но тази снимка е отпреди три години, намерих я в интернет. Нямам снимка, на която да сме заедно: за него това е прекалено годежно!

Изтегнах се на слънце с въздишка. Майка ми се приближи.

— Извинявай, но защо не живеете заедно?

Тялото й хвърли огромна сянка върху мен.

Идеалното бадемово дръвче

За неговото име

— Господин Амилкаре, моля Ви за нов стих.

— Мила Силвия, случило ли се е нещо? Ела, влез.

Старият Амилкаре тръгна пред нея, като влачеше крака, стигна до библиотеката и започна да прокарва пръст по кориците на книгите в търсене на вдъхновение.

— Вчера срещнах един господин, виждала съм го и преди… не е красив, даже е смешен, аз плачех, но когато се доближи до мен, се разсмях и тъгата ми — хоп! — изчезна изведнъж.

— Разбирам! — Господин Амилкаре се обърна към нея: — Тогава чуй какво ще ти кажа. За днес никаква поезия, по-добре един чай, ела с мен в кухнята. Утре, когато си по-спокойна, ще прочетем нещо заедно.

— Защо не днес, господин Амилкаре?

— Мило дете, поезията е бомба! По-добре да се успокоиш, преди да я вземеш в ръце!

Господин Амилкаре беше започнал да чете като много малък, още преди да стига до масата, и в къщата му беше пълно с книги, останали от баща му, романи на руски автори и поети херменевти. Той разбираше около една трета от прочетеното. Но когато затваряше книгата, в гърдите му оставаше нещо специално, едно усещане за тъга, там, близо до сърцето. Честно казано, това беше болезнено удоволствие и дълго време след като затвореше книгата, седеше неподвижно.

— Ставаше ми непоносимо да слушам бърборенето вкъщи — разказваше той на Силвия — тогава излизах на улицата, носех огъня, който книгата беше запалила в мен, и не успявах да го потуша. Може би това беше част от болката на главния герой, малко от безпокойството на разказвача, което някои автори оставят между редовете, и много мои собствени вълнения, които се преплитаха с емоциите от разказа… или само се отразяваха в тях; може би тъкмо тук се криеше разковничето — отразяваха се… Ех, по никакъв начин не успявах да се излекувам от тези чувства. А ти, Силвия, може и да имаш бадемови очи, но виждам как докосваш книгите, виждам как очите ти се разширяват, като чуеш точната дума. И макар за теб това да е само звук… ти усещаш, че той е верният. Разбираш, че е верният — заключи старецът и си намести очилата.

Лятото избухна с пълна сила. Ярката светлина блестеше по фасадите на белите средиземноморски къщи, които много приличат на зарчета; тя се навираше в очите, плъзгаше се по уличките, нахлуваше през прозорците. Морето приличаше на щастливо дете, дочакало баща си да се завърне от командировка, отрупан с подаръци за него. Скалите блестяха, палмите по крайбрежието бяха освободени от защитните опаковки, които ги пазеха от зимните студове.

И когато Силвия и майка й Мария излизаха от вечерната служба, по целия залив се виждаха светлините от фенерите на рибарските лодки.

Двете жени се отправяха към дома си мълчаливо, докато старците измъкваха столовете си на улицата пред портите на къщите.

Селцето предразполагаше към спокойна разходка, нямаше я онази задъханост на туристическите маршрути, на ресторантите с меню, изписано с големи букви на таблото, на пазарите и панаирите, на кафенетата с изглед към морето. Това беше старо селце, където пътьом в неделя сутрин можеше да си купиш прясна риба.

Нощта падаше идеално, без червените изблици на залеза. В полето настъпваше тъмнина и само кучешкият лай напомняше за съществуването. Сгушена под завивките, Силвия чуваше как братовчедка й Ева отваря градинската портичка, която делеше двора им от този на леля й, чуваше как се катери по стълбата към терасата точно над нейната спалня; чуваше бавните й тихи стъпки над главата си. Ева сядаше на пода, вперваше очи към небето и знаеше, че Силвия ще се присъедини.

— Искаш ли да опиташ?

Тя пушеше, седнала със скръстени крака.

— Цигари ли?

— Една!

— Не, не! — отговаряше Силвия уплашено.

Ева изглеждаше спокойна, броеше звездите в небето и къщите под краката си, без да се изнервя, ако сбъркаше и се налагаше да започва отначало. Нямаше закъде да бърза, разполагаше с всички нощи на света, за да пуши „Филип Морис“ и да брои. Но както гледаше и броеше, без да бърза, тя обмисляше заминаването си; планът й включваше и най-малките детайли, защото това пътуване щеше да е много важно. И не смяташе да се върне.

— Случва ли ти се понякога да се страхуваш от собствените си мисли? — попита я една нощ.

— Ако си мисля за лоши неща, ме хваща срам.

— И какво правиш?

— Повече не мисля за тях. А ако са особено лоши, се удрям по ръката, но невинаги.

— Невинаги ли? — засмя се Ева. — Не трябва да се удряш. Аз също имам лоши мисли понякога, те биха могли да наранят други хора, ако знаеха за тях…

— Какви мисли?

— Най-различни — отговори уклончиво Ева. — И бих искала и аз да мога да се ударя и да мисля за друго, както правиш ти… но не успявам. — Тя сведе поглед и започна да се щипе по бедрото. — Смятам, че мисълта не бива да среща препятствия, тя е направена, за да тича, да стига далече, там, където краката ти не могат да стигнат. Тъкмо мисълта може да ме овъзмезди за онова, което животът няма да ми даде.

Силвия не можеше да следи разсъжденията на Ева, но я слушаше в захлас, попиваше думите й и макар значението им да й беше неясно, тя чувстваше, че разказват и за нея.

Прострените на терасата чаршафи се издуваха от вятъра.

— Но няма да те поведа по лош път! — прекъсна мисълта си Ева.

— На мен твоят лош път ми харесва!

Двете избухваха в смях.

— Път е хубава дума — каза Ева, след като изведнъж стана сериозна. Звучи добре, прилича на… свобода… Не знам, хубава е.

— Наистина е хубава.

— И думата перспектива ми харесва, какво мислиш? Ти имаш ли си някоя хубава дума? Да ти е любима, да ти харесва как звучи, да искаш да я повтаряш хиляди пъти?

— Антонио.

Тя го каза толкова естествено и нежно, както никога никое име не бе произнасяно, каза го с толкова любов, че за миг сякаш светът потръпна при този гальовен шепот, с който Силвия произнесе името на Антонио.

[1] От френски — реномето задължава. — Б.пр. ↑

20.

От: vittorioso@gmail.com

За: antonia@libero.it

Тема: винаги бъди нащрек (бугенвилиите в Сен-Пол дьо Ванс)

Срещнах този нещастник. Лесно го разпознах, добре го беше описала.

Никога не бива да подценяваш момиче, което мълчаливо си седи и чете поезия: изглежда невинно, но зад книгата те наблюдава и анализира (дали не си води и записки?) и тихо-тихо стига до най-потайните ти кътчета.

Не знам за теб, но на мен този човек все пак ми е симпатичен…

В.

Можеш да узнаеш за някого онова, което той дори не подозира за себе си, и все пак да бъдеш добре приет в живота му. Можеш да разбереш, че само чрез любовта си към този човек стигаш до най-съкровеното в теб, и не бива да искаш повече, само тази цялост, която те учудва и плаши, но няма нищо общо с щастието, защото е отвъд него. А в същото време да бъдеш за него само… кожа, да, само кожа, която да гали. Без в това да влага нищо лошо: просто всеки търси онова, което му е нужно.

Въодушевена от мейла на Виторио, го поканих да дойде при мен за няколко дни. Изпратих му снимка на загорялото си бедро. Той дори не ми отговори.

Туристическият справочник за Пулия[1] остана надраскан вкъщи, пълен с въображаеми маршрути и с непопълнени страници за впечатления, а аз се върнах в Милано. Вечерите ми пак започнаха да текат еднообразно пред телевизора с изключен звук под монотонното тиктакане на стенния часовник.

— Какво сме ние?

Предъвквах този въпрос часове наред, преди да успея да го изплюя. Беше на върха на езика ми, готов да излезе, но щом устните ми се разтваряха, гласът ме предаваше и изчезваше. Липсваше ми смелост.

Боже, мислех си, защо ме е страх от този мъж? Студените му очи ме караха да замръзвам, но най-вече гласът му, който никога не губеше равния си тон.

Виторио пушеше на прозореца с ведър и отсъстващ поглед. Обърна се рязко.

— Как да разбирам това „Какво сме ние“?

— Какво сме? — повторих.

— Трябва ти определение?

Ето че го притисна в ъгъла, това банално момиче с еснафски произход, което иска да се похвали пред приятелките си, че е сгодено.

— Нямам нужда от определения. Искам да разбера.

— Какво искаш да разбереш?

— Виторио, не желая двусмисленост. — Опитах се да произнеса монолога, който си бях повторила поне хиляда пъти наум. — Всичко друго, но не и двусмисленост. Не знам какво мислиш за мен… ти… ти никога не говориш, идваш, тръгваш си, никога не казваш нито дума, аз… аз дори не знам…

— Искаш да знаеш дали ходя при други жени?

Ръката ми престана да оглажда гънките на чаршафа.

— Защо, ходиш ли и при други жени?

— Не. Но не мисля, че трябва да се оправдавам за каквото и да било, като имам предвид как стоят нещата между нас в момента. Все пак не се виждам с други, нямам нужда от това.

— Аха.

— Всичко наред ли е?

— Наред…

Дойде да седне на леглото до мен и сложи ръка на коляното ми.

— Сигурно трябва да говоря повече? — попита. Но в гласа му нямаше нежност.

— Не че трябва, но така за мен ще бъде по-лесно. Не те карам да ми даваш отчет какво правиш с живота си, просто искам да разбера поне какво мислиш за мен.

Запали си нова цигара.

— Виторио, ти си ужасен! — Скрих глава под възглавницата.

— Наистина ли съм ужасен?

— Да, такъв си. Как е възможно да не казваш и дума?

— Антония, не мога. — Стана рязко. — Трудно ми е. Има думи, които не мога да произнеса.

Започна да обикаля стаята, вдишвайки дима от цигарата, като гневно тръскаше пепелта на перваза. А аз лежах с глава, скрита под възглавницата. Останах така със затворени очи.

Минаха няколко дълги минути. После усетих тежестта на Виторио на матрака до мен.

— Ако искаш да знаеш, наистина смятам, че си идеална.

— Но аз не съм такава всъщност — произнесох бавно с дълбока тъга.

— Не си ли? — Повдигна възглавницата, под която се криех. Не поглеждах към него.

— Не съм. Има хиляди неща, които искам да ти кажа или да направя, но се въздържам. С теб винаги трябва да се спирам, да си прехапвам езика.

— Наистина ли? Караш ме да се смея, като ми разправяш, че имаш толкова неща да ми споделиш, а се въздържаш! Значи, наистина си трън в петата?

Накара ме да се усмихна. Успях да вдигна очи към него.

— Да, такава съм.

Виторио дръпна възглавницата от лицето ми.

— Точно днес не можех повече да се сдържам и…

Той стана сериозен:

— Чуй ме, Антония, щом смяташ, че това ще те успокои, знай, че няма много за казване и разбиране.

Той допря челото си до моето. Усетих топлината на кожата му, носът му докосваше моя.

— Мисля, че ми харесва да разговарям с теб. Харесва ми да правя любов с теб. Харесват ми часовете, които прекарваме заедно. Когато се срещаме, съм щастлив. Какво още ти трябва?

Сякаш стаята се разлюля около мен.

— Аз съм една глупачка. Стига, не говори, така е добре.

Прегърнах го. Тялото му беше напрегнато, но не исках да знам.

— За днес приключихме ли с разпита?

— Да, дишай спокойно! Колко цигари изпуши заради моя сериозен разговор?

— Много. Не го прави никога повече!

Засмяхме се. Потърсих го, но той се отдръпна.

— Отивам да си взема душ.

[1] Голяма област в Южна Италия, на тока на Апенинския ботуш. — Б.пр. ↑

21.

Когато влизах в книжарницата, ме посрещаше оранжевото. И цитатите, окачени по стените, сред които един от Мунари. В Милано беше горещо, всички деца бяха заминали на ваканция и само двама близнаци идваха да им чета.

Но вътре се усещаше особена радост, която не мога да опиша.

Така че, когато собственикът ме попита дали искам да продължа да се занимавам с книжарницата, му отговорих с да. Тогава той добави:

— А ако ти кажа, че в твоя роден край ще отварят книжарница и търсят персонал?

Разколебах се.

Но същата вечер Виторио дойде да ме вземе от работа с мотора и аз от вълнение му се хвърлих на врата. Той ми изигра сцена на ревност:

— Защо колегата ти те гледа така? Не разбра ли, че тази вечер се прибираш с мен? — попита ме, докато ми подаваше каската.

— Не мога да остана тук, след като се върне титулярката — обясних му. — Нали съм по заместване, щом Фабиана се върне, оставам без работа. Но може би има една възможност в нашия край; ще отварят нова книжарница… Ти как ме виждаш да продавам в голяма книжарница?

— Много добре.

— Бих могла да предлагам и книгите на твоето издателство, какво ще кажеш?

— Ти си способна да продадеш моите книги дори на самия мен — отговори и ме целуна.

Онази вечер нямахме търпение да се приберем и да се хвърлим в леглото. После, докато Виторио спеше с глава на корема ми, а аз го галех по косите, представих си как продавам неговите книги. Така щях да стана нещо като негово продължение. „Ето какво трябва да направя“, си казах, а той бълнуваше нещо насън.

Но не можех да се прибера вкъщи.

Идеалното бадемово дръвче

Баркарола

Руджеро и Мария танцуват под звуците на „Баркарола“ на Офенбах. Тъкмо са приключили с вечерята. Оставиха масата нераздигната. Мария направи жест, че би било добре поне да сложат чиниите в мивката. Но Руджеро я хвана за ръката с лек поклон и я отведе в хола; плочата се въртеше с леко стържене.

Oh belle nuit belle nuit damour, le temps fuit et sans retour.[1]

Музиката изпълни стаята. Силвия стана от масата и на пръсти отиде на прага на стаята да гледа как родителите й танцуват под бледата светлина, идваща от кухнята.

Тя виждаше как музиката се лее в хола, нотите се плъзгат под килима, ромолят като ручей вода под масата, край столовете, катерят се по стените, оглеждат се във витрината на секцията.

Belle nuit, Oh nuit dˈamour, Souris à nos ivresses.[2]

Силвия отиде до прозореца. Музиката се засили. Момичето допря чело до стъклото и то се запоти от дъха й. Когато парата се разсея, в стъклото се появи отражението на Мария и Руджеро, които бавно се въртяха в ритъма на танца с лица, греещи от щастие. Силвия би искала времето да спре. Това беше нейната къща, нейното семейство, нейните родители танцуваха след вечеря. Това бяха двама души, които се обичат.

Zéphyrs embrasés, versez-nous vos caresses;

Zéphyrs embrasés, donnez-nous vos baisers![3]

Тя почти се виждаше как танцува с Антонио в същата тази стая: държи се за високите му рамене и от смущение го настъпва по краката.

Но при тази мисъл нещо в нея се олюля: мелодията бе прекалено красива, щастието бе прекалено голямо, непосилно за въображението. Последните ноти отзвучаваха.

[1] О, прекрасна любовна нощ, отлита безвъзвратно този миг на нежност! — части от известната „Баркорола“ от второ действие на „Хофманови разкази“ от Жак Офенбах. — Б.пр. ↑

[2] О, прекрасна нощ, усмихваш се любовно ти. — Б.пр. ↑

[3] Зефир, разпалващ страсти, влей в нас своите ласки; зефир, разпалващ страсти, дари ни сладки целувки. — Б.пр. ↑

22.

Беше рожденият ден на Виторио. Той имаше ангажимент за вечеря, но аз му казах: „Ще те чакам“.

Джоя ме покани у тях да прекараме вечерта заедно. Отидох и си занесох официалната рокля на закачалка.

— О! Тъкмо това ни трябва — пошегува се тя, когато й подадох кутия сладолед.

Докато си приготвяхме спагетите, си пеехме „Let’s spend the night together“ на „Ролинг Стоунс“. После се преоблякох в банята, а Джоя пусна телевизора.

— Черна или синя? — виках от банята.

— Кое?

— Очната линия!

В десет и половина бях готова. Седнах до Джоя на дивана. Гледахме някакво предаване, на което не помня името, а аз увеличих звука на телефона си на максимум.

— В колко ще дойде?

— Не знам докъде са с вечерята.

— А с кого празнува?

— Ами, май със семейството си.

По масата се разтапяха остатъците от сладоледа.

— Прозяваш ли се?

— Не, не.

— Лъжеш. Да ти напомня ли, че допреди малко пя „Let’s spend the night together“!

Щипнах я по ръката и си качих краката на масата.

— Защо не му изпратиш есемес?

— Не, не искам да го притеснявам.

— Е добре, но си свали роклята, защото ще я измачкаш — въздъхна Джоя.

Подпряхме глави и заспахме.

Виторио звънна след полунощ.

— Приключих, идвам да те отвлека!

Скочих от дивана и нахлузих обувките на Джоя. Целунах я, както спеше, и се изнизах навън.

Не бях купила подарък на Виторио, но и той не ми предложи нищо.

Но бях избрала най-хубавата си рокля, от тъмносиня коприна, и той ме накара да се завъртя няколко пъти на тротоара, за да ме огледа.

— Като цвете си.

Трябваше да вдигна нагоре почти цялата рокля, за да се кача на мотора. На него това му се стори забавно.

— Ще ми завиди цяло Милано. Сега ще обиколим всички булеварди!

Закара ме в офиса на издателството.

— Какво ще правим тук?

Помогна ми да си сваля каската, разроши ми косата.

— Туристическа обиколка!

— Никога не съм била в издателство!

— И правилно.

Виторио отключваше и заключваше врати, показа ми стаи и бюра, отвори ми огромни шкафове, пълни с книги. Не запали осветлението, така че направихме обиколка под светлините на уличните лампи, които бяха на нивото на прозорците.

Виторио ме наблюдаваше как пристъпвам с благоговение от стая в стая. Може би защото стъпвах тихо, като туристка в църква. Или заради начина, по който шептях „Красиво е“, макар че исках да кажа „прекрасно“. Не свали поглед от мен нито за миг.

— Това е моята бърлога. — Той светна малка настолна лампа. Компютрите бяха загасени, само един монитор светеше на stand by.

— Какво има? — попитах Виторио, който се беше вторачил в мен.

— Нищо.

Вдигна рамене и за миг на лицето му се изписа нежност.

Само за миг, в който си казах: Обича ме.

Тогава направих две крачки към него, но токчетата ми изтракаха по пода и изпитах смущение, не знам защо: може би заради вцепененото ми тяло, заради тракащите ми обувки, заради факта че не знаех къде да си сложа ръцете и как да се държа под зоркия поглед на Виторио. А трябваше да направя още един ход, за да не се затвори открехнатата врата: това беше точният миг. Но тъкмо тогава отвън на улицата изсвири клаксон, аз инстинктивно отместих поглед към прозореца и когато отново го вдигнах към Виторио, нещо в него се беше променило. Опипваше си джобовете за цигари.

Тази нощ съпротивата ми се разпадаше.

Пристъпих към него, хванах го за ръката.

— Какво правиш, ще пушиш ли?

Усмихна се. На тревогата ми, на обърканите ми думи. Остави кутията с тютюна.

— Не знаеш колко добре се чувствам, че си тук.

Каза, без да ме докосва.

Крушката на настолната лампа премигна.

— Ще издържи ли? — попитах.

— Не знам.

Доближи лице до врата ми, но не ме целуна.

Аз опрях ръка в гърба му. Не бях свикнала да го прегръщам извън леглото. Той не помръдна, но не събрах кураж да го обвия и с другата си ръка. Стъпвах по тънко въже.

Виторио се отмести, отиде да отвори прозореца и запали цигара.

— Ела.

Застанахме един до друг.

Милано беше станал по-близък, по-разпознаваем.

Жълтата светлина от уличните лампи осветяваше предметите. Портите на градските паркове бяха заключени. Колко ли нощ беше останала по тъмнозеленото зад оградите?

— С теб най-уязвимата част от мен се чувства най-добре.

Погледнах го крадешком. Казах:

— Има ли такава? — за да туширам драматизма. И си прехапах езика.

— Има. — Едва се усмихна с горчивина. — Но ти единствена умееш да четеш в мен. Показваш ми неща, за които не подозирам, че съществуват, откривам ги, когато ти ги назоваваш. Не знам как го правиш… Как го правиш?

Стоях само на една крачка от него. На бюрото крушката на лампата отново започна да трепери. Не помръдвах дори с мускул, цялата ни битка се осъществяваше в погледите. Виторио не искаше да се остави на магията.

— Плаша ли те?

— Не преставай да го правиш — отговори ми най-сериозно.

Протегнах ръка, за да го хвана, или това беше само порив; онази нощ между желанието и жеста сякаш минаваха цели векове. В един от тези промеждутъци Виторио се отдръпна и изчезна в тъмнината на стаята.

Върна се до прозореца с книга, отвори я на познато място и застана така, че лампата да осветява страницата. Прочисти си гласа, като се преструваше на опитен декламатор, посмяхме се. Полъх на вятъра повдигна няколко от страниците.

Ах! Само ако бях срещнал Моли по-рано, когато все още можех да сменя посоката и да поема по друг път! Преди да погубя душевните си пориви с измамницата Мюзин и чудатата Лола! Но беше много късно да си върна младежкия ентусиазъм. Човек остарява удивително бързо и на всичкото отгоре безвъзвратно.[1]

Виторио изведнъж бе станал сериозен. Зад гърба му беше високият тесен прозорец.

Какво ли знаеш ти, заспало Милано? Докато спиш, един мъж ми чете на глас в офиса на издателство и от време на време сините му очи се вдигат от страницата и се забиват в моите, а аз не знам какво да кажа и всичко ми изглежда нереално; но е напълно реално, а ти, Милано, спиш, и за теб сега сме само един осветен прозорец, някаква тъмна фигура в рамката на прозореца и зяпнало момиче, което напразно се опитва да се отпусне, защото никога досега не й се е случвало нещо подобно.

Страхувах се да не я нараня. Защото тя много лесно се засягаше.

„Уверявам те, че те обичам, Моли, винаги ще те обичам… както мога… по мой си начин.“

Моят начин не беше кой знае какво.

Настъпи моментът на заминаването.

„Ето че вече си далече, Фердинанд. Ти винаги правиш онова, което искаш! Това е най-важното за теб… Само това има значение…“

Влакът влезе в гарата. Когато видях локомотива, не бях много убеден, че искам да се впусна в това приключение. Прегърнах Моли с всички сили, останали в тялото ми. Сърцето ми се свиваше от мъка за целия свят, за мен самия, за нея, за всички хора.

Може би човек търси точно това в живота — най-голямата мъка, за да познае себе си, преди да умре, и нищо друго. Минаха дълги години от онази раздяла, и още, и още… Прекрасната и добра Моли, бих искал, ако все още може да ме чете там, където и да е, да знае, че съм се променил, че все още я обичам по моя си начин, че може да дойде при мен, когато пожелае, и да сподели както хляба ми, така и неясната ми съдба.

За да я оставя, ми беше нужна голяма лудост, при това най-студена и жестока. Така че до днес успях да защитя душата си и съм сигурен, че, ако утре смъртта почука на вратата ми, няма да съм нито толкова студен, нито вулгарен негодник като останалите, заради малкото нежност и мечтата, която Моли ми дари през онези няколко месеца в Америка.

Виторио затвори книгата.

Онази нощ беше главозамайващо пропадане, като в клиповете на онези групи, които Виторио обожаваше да слуша, придружени от ударния ритъм на електронната музика и извисяващата се сред този шум лирична мелодия, напявана от нечий глас.

[1] Тук и по-надолу са цитирани откъси от романа на Луи-Фердинанд Селин „Пътешествие до края на нощта“. — Б.пр. ↑

23.

Поемам си дъх. Не е лесно да се разкаже тази история. От време на време трябва да се спирам, да наблюдавам суматохата, която предизвиква в мен някоя припомнена подробност.

Излизам на балкона, зяпам живота на другите, търся простите жестове: жената, която прибира прането преди дъжда, ръката, която бърза да спусне щората. Съществува ли нещо бавно, най-обикновено?

Бих могла да захвърля химикалката, да си облека пуловера, да си приготвя чай и да изчакам всичко да отмине. Така или иначе някой ден ще ми мине.

— Но ти искаш да си запазиш болката — каза ми един приятел преди няколко дни.

Той е много по-възрастен от мен, уважаваме се, разбираме се един друг. Но не съм сигурна дали е прав.

Дали помним нещо, което ни се е случило, за да го задържим, или по-скоро за да го запазим от забрава? Не е едно и също.

Взех си сакото и излязох. Вървях по улицата объркана: изглежда, краят на една любов няма край.

Влязох в магазинчето на един аржентинец, който е майстор на пясъчни часовници. Рафтовете в цялата му работилничка бяха пълни с най-различни видове и размери пясъчни часовници. Аржентинецът слушаше диск с някаква тъжна мелодия от неговите географски ширини.

Разходих се между полиците, взех в ръка един от часовниците, обърнах го. Пясъкът се стичаше от едната стана на другата, после обратно, и отново, и отново, а аз се чувствах така, сякаш някой ми забива нож в корема.

Аржентинецът ми хвърли поглед от дъното на магазинчето.

Бих искала да го запитам: „Обичали ли сте някого така, имам предвид, като молитва? Аз обичах Виторио като молитва. Със същата тишина, със същата концентрация, със същата вяра.“

Той сведе поглед и продължи да дялка парче дърво.

Купих си пясъчния часовник. Аржентинецът ми го опакова в кафява хартия, пак ме погледна и докато ровех за портмонето в чантата си, изрече:

— Колко може да боли, когато имаш сърце?

Днес не е никой пореден ден от приготвянето на сладкиша. Сякаш времето не съществува. Заради липсата на Виторио — тази празнота от липсващото ребро в гърдите ми.

Идеалното бадемово дръвче

Докосната светлина

Антонио разказваше за най-хубавите си полети, онези по изгрев, когато всичко е меко и спокойно: за преливащите цветове в небето, за начина, по който се смесваха в хиляди оттенъци; за облаците под самолета, ту сиви, ту сини и изведнъж окъпани в оранжево, за онези облачета, които се рееха сами и бавно изтъняваха, и за другите, които образуваха крехки мрежи, разплитащи се пред първите слънчеви лъчи; тишината обгръщаше всичко, дори двигателят сякаш казваше на пилота: „Тихо, Антонио, не дишай, нека денят се роди бавно-бавно“.

Сега Антонио й се усмихваше по-често, но понякога отместваше поглед. Антонио с белите си зъби, Антонио, който като истински кавалер помагаше на Мария да извади от къщата столове за съседите. Антонио, който с часове въртеше в ръцете си празната чаша, за да не излезе, че е неучтив, и да не прекъсва Руджеро, като стане да я остави на масата.

Антонио, който с часове гледаше небето и пресичащите го самолети, като внезапно се хващаше за китката да си брои ударите на сърцето, а Силвия в тези моменти искаше да го хване за ръката и да му каже: „Спокойно, всичко ти е наред“.

Антонио, който се разхождаше със Силвия и я загубваше от поглед — тя изчезваше по посока към селото и звукът от чехлите й замираше по пясъчните пътеки, като намираше претекст да свърне към дрогерията на Дзено. Всеки ден тя научаваше името на някое ново растение и си го повтаряше по пътя към дома, за да го занесе като подарък на баща си: „стрелиция, стрелиция, стрелиция, стрелиция, стрелиция“, „центаурея, центаурея, центаурея, центаурея, центаурея“. А Антонио се учеше от време на време да я държи за ръката.

После Ева ги настигаше с плажна кърпа, преметната през рамо, и викаше: „Стига! Хайде да отидем да се изкъпем!“. Така и правеха, подчиняваха й се на мига, защото Ева изглеждаше като богиня в жълтия си бански и с пъстрите чехли на краката.

Понякога вечерта Ева и Антонио излизаха, отиваха да пийнат бира в местното барче или ходеха на концерт в някое близко градче. Силвия си оставаше вкъщи. С тревога очакваше да настъпи следващият ден, искаше Ева да дойде и да й разкаже всичко, но Ева я избягваше и понякога й беше трудно да я открие. В такива дни Силвия не можеше да прави нищо — не рисуваше, не танцуваше, не играеше с останалите в асоциацията. Единственото, което искаше, беше да седи и да слуша любовната история от миналото на госпожица Фортуна: караше я да й я повтаря отново и отново, после седеше с глава, опряна в масата, и дори приятелят й Дарио не успяваше да я помръдне оттам.

В такива дни Мария и Руджеро се въртяха вкъщи като животни в клетка. Предлагаха й да се разходят тримата, да отидат на някое ново и непознато място, да се запознаят с нови хора, но Силвия клатеше глава, тропаше с крак и отиваше при стария Амилкаре.

„Ние сме родени и сме израсли тук, затова слънцето грее в нас — казваше й той. — Само че понякога слънцето ни изгаря отвътре.“

24.

„Нещата не съществуват, ако не знаем имената им.“ Той ми го каза, онзи ден на хълма Авентин.

На нас Виторио така и не даде име.

Нещо. Така го наричаше: „Това нещо между нас“, пишеше. Аз му отговарях, като слагах „нещо“ в кавички. Но той продължаваше да го употребява все така неумолимо.

„Има народи, които чакат децата да пораснат, преди да им дадат име“, ми каза веднъж Джоя. Потърсих утеха в тази мисъл. Дори ми се стори, че в нея има нещо поетично. Или нещо подобно на разбиране, което, естествено, убягва на момичета като мен, но Виторио със сигурност притежаваше.

Но без име ние си оставахме едно нищо.

„С Антония съм“, отговаряше той на някого по телефона. „Това е Антония“, представяше ме на свои познати, с които се засичахме в някой ресторант.

Антония коя?

Без име нямах никакви права: нито да го питам защо толкова дълго мълчи и не се обажда, нито дори да му приготвя закуска.

— Какво е всичко това? — попита ме една сутрин, когато се осмелих да му приготвя закуска. — Пастички? Сладкиши? Хубаво си угаждаш!

— Всъщност ги приготвих за теб…

— Благодаря, но аз винаги закусвам в кафенето. Спокойно си ги изяж, аз излизам, чао.

Още си спомням синия цвят на покривката. Дълго седях и потъвах в него.

Разтърси ме пристъп на гадене.

Подскочих, обърнах табуретката, на която седях, и вече от коридора чух как металните й крака издрънчаха по подовите плочи. Хванах позлатената дръжка на вратата на банята, но не успях да я отворя и се строполих на земята. Нещо притискаше гръдния ми кош — ръка? Отново ми се доповръща.

Вдишах дълбоко, но сякаш въздухът не стигаше до дробовете ми. Опитай пак, Антония, трябва да опиташ, трябва само да дишаш, само да дишаш. Но не успявах. Отварях уста като риба на сухо.

— Нямате ли лекар в Милано?

— Не.

— Тогава ще се наложи да чакате дълго.

— Добре.

В чакалнята на Бърза помощ всички бяха дошли с придружител. Аз пристигнах сама, като се олюлявах. Опитах се да се обадя на Виторио, той не ми вдигна и му написах есемес. Телефонът на Джоя беше изключен, малко по-късно се сетих, че беше в чужбина.

Влезе момиче, цялото в синини и със скъсан мрежест чорапогащник. Беше с късо подстригана оранжева коса и ми напомняше за феите от приказките. Опита се да заговори един лекар, но той я отмина и тя се нацупи. Направих й знак, че до мен има свободно място. Тя ме погледна, прокара ръка по челото си. Реши да остане права, беше горда. Разклатих крака. Мен също ме беше страх.

— Можете ли напълно да изключите възможност за бременност?

Лекарката попълваше някакъв медицински формуляр и след всеки въпрос вдигаше към мен обвинителен поглед. Удряше с опакото на писалката по бюрото си, ако се бавех, преди да й отговоря.

— Не напълно…

— Можете ли напълно да изключите възможност за венерически болести?

— Не…

— Сгодена ли сте?

Виторио ми се обади веднага щом прочете съобщението ми.

— Непременно ми се обади, когато се изясни какво ти е.

Прехвърляха ме от кабинет на кабинет. Всеки лекар казваше, че случаят не е от неговата компетентност. Повтаряха ми: „Трябва да се свържете със своя лекар“, аз обяснявах: „Не съм от Милано“; „Защо не отидете при лекаря на някой ваш приятел?“, и ми пишеха на листче следващото отделение, в което да се обърна за помощ.

На няколко пъти се изгубих. Чуках на грешните врати.

Очаквах, че Виторио ще се появи.

Сигурно го е задържал някой автор, щом се освободи, веднага ще дойде, опитвах се да убедя себе си. Може би моли колегите си да приключат съвещанието по-бързо. Сега сигурно си събира нещата и дава разпореждания за следобеда. Търси каска за мен, пита се дали не е по-добре да дойде с колата. И от тревога рови по джобовете си и не успява да намери ключовете.

Всеки път, когато автоматичната врата на чакалнята се отваряше, аз изправях гръб и си отмествах кичура от челото.

Върнах се вкъщи изтощена, направо скапана. Вече беше късно, падаше мрак, пускаха ролетките на магазините. Влязох и излязох от аптеката, успях да си купя бонбони от едно магазинче по пътя: стори ми се справедливо.

По улиците се мотаехме само аз и някой заблуден минувач.

Значи, това било самотата? Нищо оглушително, нищо впечатляващо. По-скоро бавно отмерване на секундите, от което те хваща срам.

Нещата наоколо просто бяха предмети и толкоз. Не означаваха нищо. Колона пред входа. Откъснат афиш. Обява „ПРОДАВА СЕ. ЗВЪНЕТЕ НА…“.

Значи, надеждата е онази, която променя нещата, прави така, че да виждаш скритото в тях?

Написах есемес на Виторио, не исках да го чувам. Обясних накратко, че диагнозата е банална и няма за какво да се тревожи.

Отговори ми само с една дума с удивителна накрая: Добре!.

Мина автобус, който спираше точно под квартирата ми. Не се, качих. Гледай ти, казах си, колко ли дълбока може да бъде болката?

25.

Бях си заделила шоколадови яйца и ги държах на нощното си шкафче: ако успявах да прекарам деня, без да се поддам на изкушението да пиша на Виторио, вечер преди лягане си позволявах да изям едно яйце. Това беше ежедневната ми награда за тренировката.

Приятелите ми се смееха. После ме питаха защо го правя.

— Защо не го зарежеш? Защо упорстваш?

Правеха доводи: щом се държи по този начин, значи, въобще не се интересува от теб, не му пука.

— Ако човек обича, той дава всичко без остатък — повтаряха.

Лесно им е на тях, мислех си: давали са често и на много хора. Имали са нужда да обичат повече, отколкото наистина са обичали. В крайна сметка са превръщали думите и идеите на любовта в подаръци, без изобщо да забележат. После, когато са се разделяли, са плакали, крещели са и ето че един ден… са се изправяли и са започвали отново. Но ако беше паднал някой като Виторио, кой ли би могъл да го изправи на крака?

— Ти му прощаваш всичко — упрекваха ме.

Грешаха: аз никога не простих на Виторио за нищо.

Той се защитаваше, както можеше: от мен, от моите чувства, от нашата връзка. Да, имаше връзка между нас. Въпреки заминаванията му, мълчанието му, ледените му отговори, издигнатите стени, ръцете му, които казваха стоп, въпреки разочарованията ми и моите очаквания, които постоянно се сриваха. Имаше я.

И тогава Виторио ме нараняваше. Понякога нарочно, понякога случайно. Но колкото повече болка си причинявахме, колкото повече докосвахме своите несъвършенства, толкова по-стегнат ставаше възелът, в който се бяхме оплели.

До такава степен, че чувстваш как принадлежиш на някой друг. Или отричаш себе си. Аз се отдадох, той се отрече. Така само с един удар загубих и себе си, и него.

Или това са само някакви измислици?

Виторио отново замина на някакво дълго пътуване, но този път го научих от трети лица. След случката с болницата той просто изчезна.

Тогава се опитах да се погрижа за себе си; не успях: това не ме вълнуваше.

После една сутрин го заварих пред кооперацията си. Беше се подпрял на мотора. Лицето му беше изострено и със сенки под очите.

— Не си ли спал? — беше първото, което го попитах.

— Толкова ли съм сложен? — беше отговорът му.

Ние двамата сме шампиони по красноречие, мина ми през ума. Прехапах устни. Поклатих глава. Не се усмихвай, заповядах си, не се усмихвай. Леко помръдване на носа, очите му, вперени в моите, и ето че устните ми нарушиха заповедта.

— Какво е станало с пръста ти? — посочих лепенката на нокътя му.

— Губя разни части — каза, вперил поглед в земята. После вдигна глава и в очите му се четеше тъга, каквато дотогава не бях виждала.

— Не се тревожи, аз ще ги събера.

Той ме прегърна. С лице, захлупено в якето му, усетих, че ми липсва въздух.

Идеалното бадемово дръвче

Прозрение

Бадемите цъфтяха. Знаете ли как изглежда полето през февруари, когато сред сгърчените от болка маслини в бледорозово трептят цветовете на бадема? Това са обещания. Цели декари, пълни с обещания.

Под тъмните клони на бадемите Антонио видя Силвия да танцува. Тя толкова леко се въртеше около себе си с разперени ръце и се смееше, защото светът й изглеждаше идеален под розовите цветчета.

Здрачаваше се. Жълтата луна надничаше между клоните. До този момент Антонио не беше подозирал, че цъфтящите бадеми нощем излъчват светлина. Но ето че беше така: белите пъпки срамежливо проблясваха в тъмнината и с усмивката си я разпръскваха, побеждаваха я, а тъмнината се отдръпваше и сякаш самата тя се усмихваше.

На тази мека светлина всичко изглеждаше по-нежно, по-спокойно, по-приветливо. И мъдро като старец. Какъв ли би бил животът ни, ако осъзнаем колко сме крехки. Че чувствата ни са крехки. Тогава всичко би станало здраво и вечно. Антонио беше запленен от гледката на Силвия, танцуваща под цъфналите бадемови дръвчета, и тази красота беше толкова завладяваща, струящата светлина спираше дъха и Силвия му откриваше тайна, от която нещо в него се преобърна. Нищо не съм разбирал, помисли си Антонио. Сега разбрах всичко, каза си веднага след това.

Но в следващия миг вече не разсъждаваше, остана му само чувството, че вътре в него се е разплел възел: когато престана да дърпа конците, с един прост жест възелът се разплете сам.

26.

От: antonia@libero.it

За: vittorioso@gmail.com

Тема: бугенвилиите край река Ламбро

Скъпи Виторио,

Бях си обещала да не ти пиша, преди да се завърнеш. После си помислих, че ако не желаеш да получаваш писма по време на престоя си в Индия, просто няма да си проверяваш електронната поща.

Доколкото те познавам, ще я отвориш късно вечерта, когато се върнеш от екскурзията, след като си свалиш обувките, захвърлиш чорапите на пода до дивана и си запалиш цигара. Може би ще ти се прииска да изпиеш едно хубаво кафе. Кой знае дали си намерил някакъв заместител на кафето си в четири следобед.

Ще очакваш да откриеш моето писмо, може би ще търсиш името ми в графа непрочетени и ще се питаш „Дали е устояла на изкушението?“. И ако съм устояла, ще почувстваш задоволство, защото си ме научил да обичам по твоя начин, основан на откъсването.

Ако ли обаче не съм устояла на изкушението, знам, че пак ще си доволен да видиш писмото ми. Защото обичаш да четеш онова, което пиша. Защото обичаш думите ми повече от лявата ми гърда — знам, че я предпочиташ. Защото ме харесваш в ролята на някой, който ти пише, а най-вече харесваш себе си в роля на четящ.

И така, ето какво ми се случи.

С Лаура бяхме на излет край река Ламбро в ранния следобед — можеш да си представиш каква горещина беше. Зяпахме реката, увлечени от гледката на притоците й, които правеха кръгове, водовъртежи и завои и течаха в различни посоки. Отнякъде се появи патица. Трябва да си я представиш върху повърхността на водата, как се носеше по теченията. Само че тези течения бяха толкова капризни, че бедната птица беше подмятана ту надясно, ту наляво и когато най-накрая изглеждаше, че поне малко се придвижва напред, ето че се озоваваше във фуния и започваше да се върти на едно място. Беше много смешно! С Лаура се смеехме все по-силно. Но в един момент, както се забавлявахме, патицата успя да се откъсне от повърхността и отлетя. Точно така стана. Погледна ни, сигурна съм, погледна ни и отлетя. И ни остави там като две тъпанарки, извинявай за просторечието, остави ни зад гърба си като две глупави човешки същества, които не умеят да летят, зяпнали край брега на реката под палещото слънце в три следобед.

Антония

От: antonia@libero.it

За: vittorioso@gmail.com

Тема: бугенвилии и мечти

Виторио, има ли нещо, за което си мечтаеш всяка вечер, което непременно искаш да се случи?

Моят отговор на този въпрос е да.

После обаче си мисля, че времето е като фуния и желанието ми няма никакво значение, не ме вълнува, може и да не се сбъдва. Не искам да прекарам живота си под фунията, с очи, взрени в очакване тази капка да премине през нея. Защото, като стоя така с глава, наведена надолу, кръвта ми се събира в главата и когато вдигна поглед, пред очите ми се разбягват бели петна.

Бих искала моето време да е като дълъг пъстроцветен шал. Да си го омотая около врата и да изляза на разходка с него, да вървя сред тълпите на площада пред катедралата или в тишината на парка край Галерията за модерно изкуство. Или пък да застана в ранна сутрин насред залива на Лигурско море пред разсейващата се мъгла. И чак тогава да го размотая от врата си и да го сложа на пейката до мен. Да ти запазя място, ако случайно решиш да дойдеш при мен, щом се върнеш от отпуската.

Отсъствието ти създава много шум.

Антония

От: antonia@libero.it

За: vittorioso@gmail.com

Тема: бугенвилии и рискове

Той не отговаря. Някой написа думата отсъствие? Кой се осмели да използва думата отсъствие?

Знаеш ли какво? Не можеш винаги всичко да решаваш ти!

Отивам да пийна нещо в Навили. Толкова.

От: vittorioso@gmail.com

За: antonia@libero.it

Тема: Re: бугенвилии и рискове

Караш ме да се смея. Връщам се. Имам подарък за теб.

В.

P.S. не се доверявай много на миланските барове: всички там само се преструват, че им е весело. Всъщност ги посещават, защото са по-евтини.

27.

Беше септември. Очаквах да духа мистралът от моите географски ширини, чаршафите да се развяват и усукват по въжетата на балконите, а соленият дъх на морето да стига чак до къщите, белеещи на есенното слънце.

Обаче пейзажът около Пиаченца беше равен и времето беше тихо. На хоризонта се стелеше лека мъгла, а Рикардо разхождаше приятелите си из лозето. Тъкмо той ме беше поканил онази неделя в къщата си на село. Познавахме се покрай една статия, която бях написала за неговото списание. Беше на четиридесет и пет и ми пращаше картички от всички кътчета на света. Наблюдавах го от верандата. Той откъсна няколко чепки грозде и ги предложи на компанията.

В далечината се чуваше шум от трактор и от време на време изреваваше магаре. Едва доловим вятър отнасяше цветовете на лятото.

Рикардо вдигна поглед към мен.

— Ела при нас — извика ми. — Ще се снимаме!

Целия следобед играхме на „Клуедо“[1] на верандата. Най-неочаквано победител станах аз. Почувствах се неловко, когато го обявих и всички се извърнаха към мен.

После на групички обикаляхме из полето и всеки говореше за себе си. Бяхме с якета. Чувствах се добре там, сред природата, с маратонки и без лак на ноктите. Рикардо ми откъсна цвете.

Стигнахме до дъбова гора, където от дървени трупи бяха направили нещо като пътека за бягане с препятствия. Решиха да се надпреварват кой ще стигне първи до финала.

— Който падне, започва отначало.

Останалите потеглиха по маршрута един след друг. Най-отзад останахме само ние с Рикардо. Тъкмо бях стъпила с единия крак на гредата, когато той ме хвана за ръка.

— Срещаш ли се още с Виторио Солмани?

Загубих равновесие, хванах се за една суха клонка и тя изпука.

— Видях се с него онази вечер в Милано — продължи той. — Имаше представяне на новата поредица на едно издателство и за да не ти обяснявам надълго и нашироко, седнахме после да пийнем по чашка.

— Той е наясно, че с теб се познаваме.

— Да, горе-долу. Може би не знае, че сме приятели.

— И случи ли се нещо?

Рикардо понечи да ми вдигне ципа на якето, но аз го спрях.

— Няма нужда, добре ми е така.

— Аз се престорих, че не знам нищо за вас, и така, между другото, докато си бъбрехме, го попитах: „Имаш ли си някого?“.

— А той?

Сара падна почти в самия край на пътеката.

— Няма да се връщам отначало! — протестираше тя. Но беше далече, всички ми изглеждаха далечни в мъглата сред дърветата. Или ние бяхме останали в мъгла?

— Кълна се, отговори ми, че няма сериозна връзка! Хванах ръцете си отпред, насилих се да се усмихна. Би било приемливо, ако е някакъв начин да ме предпази, или може би…

— Каза ми, че се вижда с две.

— Не разбирам.

— Цитирам какво ми каза: „Засега се виждам с две“, и смени темата.

— Рикардо, какво говориш?

Останалите ни викаха: „Хайде, после ще си бъбрите!“

— Предавам ти неговите думи.

— Две… две ли каза? Боже мой, колко смешно. — Обърнах се и прикрих уста с ръка. — И защо точно на теб трябваше да го каже? Дори да е вярно, защо на теб? Познаваме се, със сигурност е знаел, че ще ми кажеш.

— Не смятам, че е наясно доколко сме близки с теб.

Другите се смееха. До нас стигаха откъслечни думи „мъх“, „хлъзгаво“, „наказателен“. Но в сравнение с онова „две“ бяха безобидни, почти галещи ухото.

— Не го вярвам. Сигурно е имал причина да ти го каже. Знам какво сме ние, какъв е той. Виторио е способен на всичко, но не и на такава низост! Ако има някакво качество, то е искреността. Даже е прекалено искрен. Не, ако наистина беше така, щеше да ми го каже ясно.

— Ти си вярваш.

Възненавидях тона, с който Рикардо ми говореше, и опънатия пуловер над отпуснатото му шкембе. Какво си въобразяваше?

— Ти си прекрасна, заслужаваш…

— Не, моля те, не искам да слушам такива неща.

— Добре.

Вълшебна мисъл: ако една от сълзите ми капне върху червен лист, цялата гора ще изчезне. Ще изчезна и аз.

— Друго сподели ли ти?

— Не.

— Боже мой.

Разделихме се късно вечерта. Колите ни чакаха в двора, хвърлихме якетата в багажниците и се качихме. Някой остави на задната седалка купа с остатъци от хляб.

Сред тъмнината къщата със запалените фенери приличаше на лодка в морето. Някой посочи към звездите, аз потърках ръце от студ. Рикардо стоеше сам на прага с дистанционното на гаражната врата.

Когато дойде моят ред да си вземем довиждане, той дълго и силно ме притискаше в обятията си. Сгуших се в топлото му тяло и за няколко секунди почувствах облекчение. После Рикардо допря устни до ухото ми и прошепна: „Приключвай с тази история. Веднага“.

Идеалното бадемово дръвче

Като кораб в бутилка

Де Андре пееше: „И настана нощ, нощ за нас…“.

Силвия откъсваше сухите листа от храстите в двора и не си даваше сметка, че тази песен говореше за сбогуване. Ето защо се радваше на гласа от радиото в кухнята.

Така я завари Антонио.

— Може ли да вляза?

— Мама я няма, но скоро ще се върне.

— Идвам при теб. Донесъл съм ти подарък.

— Чудесно! — отговори зарадвано Силвия.

— Знаеш ли какво е това?

— Не.

— Бинокъл. Той ми беше верен спътник дълго време, но сега искам да ти го дам. — Обясни й, че през него може да гледа самолетите в небето и лодките в морето, че може да забележи преди всички Руджеро на път за дома, да наблюдава покривите на къщите и птичките по дърветата.

И като гледа през него, предметите ще се приближават към нея.

— Силвия, аз заминавам. Смятам, че вече мога да пазя равновесие на един крак.

— И повече няма да те видя, дори с бинокъла?

Само след няколко дни Ева си стегна куфара и замина при Антонио.

— Антонио замина, Ева замина.

Руджеро галеше Силвия по ръката.

— Самотна ли си? — попита я.

— Чувствам се като гара — отговори тя.

— И как се чувстват гарите?

— Спрели. Стоят и гледат как другите минават през тях.

Вятърът бушуваше по брега, разхвърляше де що види.

Мистралът вдигаше и пресяваше пясъка, палмите се бяха затворили. А Антонио го нямаше.

„Къде е Антонио?“, всяка сутрин питаха балконите, когато виждаха Силвия да минава отдолу. Камъните от разнебитения паваж по улиците на Сан Фе се смаляваха под тежките й, но решителни стъпки. Вече не се осмеляваха да я питат: „Мила госпожице, къде да Ви отведем днес?“. Велосипедите се подпираха по стените, мушкатата се прибираха в саксиите си. През бинокъла животът изглеждаше по-голям. Силвия все още се учудваше на това и обсипваше с целувки баща си, който я водеше да наблюдават все нови и нови пейзажи. Смееше се, когато насочваше бинокъла към Руджеро съвсем отблизо и го виждаше деформиран.

Но когато денят свършваше и тя прибираше бинокъла в калъфа, искаше само да затвори очи и да спи. Животът отново ставаше малък.

„Летя в стаята си. Затварям очи и разпервам ръце. Представям си, че морето е под мен. Правя същото като теб и ми се струва, че съм щастлива. Но ти се загуби завинаги. Бих искала да затворя проклетите си бадемови очи и когато ги отворя, да видя, че всичко е било само сън и ти никога не си прелитал над градчето ни.“

Беше задушен следобед. Въздухът беше влажен, тежък и неподвижен. Силвия търсеше малко прохлада под перките на вентилатора, окачен на тавана. Прозорецът на стаята й беше леко открехнат, колкото да вижда слънцето, което се спускаше между короните на дърветата. Преваляше поредният ден. Спрете го, искаше да извика Силвия и може би дори го прошепна. Какво щеше да си спомня, преди да заспи? Дните не би трябвало да свършват, ако не са добили някакъв смисъл. Трябва да им дадем още една възможност. Дайте ми още една възможност, мислеше си Силвия, може би ще събера сили да се вдигна от леглото и да тръгна да го търся, ей така. Ще изляза от къщи и щом мама ме види на вратата и ме попита къде отивам, ще й отговоря: „Отивам да намеря Антонио“. Просто ей така. Защото най-големите неща може би са най-обикновени. А да тръгна да го търся, би било нещо голямо. Но Силвия не помръдна от леглото си. Знаеше, че тя е като гара, като люлка, като пристанище. Лежеше неподвижно, също като задушния августовски въздух. Къде ли би могло да отиде едно момиче с бадемови очи?

Закуска в осем. Закуска в десет. Обяд в един. Закуска в пет следобед. Вечеря в осем. Как си? Благодаря, добре. Какво интересно видя днес? Стените на стаята си, квадрата на небето през прозореца, малка ивица море пред самия плаж. Все едни и същи хоризонти. Казват, че човек всеки ден може да промени живота си. Може да е вярно, но не важи за всички. Защото, ако животът беше направен така, че да го променяме всеки ден, защо тогава бог е създал някои от нас способни да уловят мига, да преобърнат света, да зарежат всичко и да избягат, а други завинаги е вързал за парче земя, за инвалидна количка, за някой човек? Казват, че животът ни принадлежи. Каква гнусна лъжа.

— Така е, Силвия, светът не се върти според желанията ни — пошушна й старият Амилкаре, докато седеше до нея на последната пейка на кея.

Краката на Силвия не докосваха земята и тя люлееше розовите си кецове.

— Не търси точния момент, в който нещо се случва, няма такъв, просто се случва и толкоз. И не вярвай, когато ти казват, че си пораснала, защото това няма нищо общо. По-скоро е обратното, ставаме малки, мънички, невидими дори за самите себе си.

— Но има ли край? Тази тъга свършва ли някога?

[1] Настолна игра с детективска цел (от англ. clue — улика, и лат. ludo — играя). — Б.пр. ↑

28.

Виторио си беше пъхнал ръцете в джобовете и сякаш хвърляше думите във въздуха, завърташе ги там и си ги вземаше обратно, като жонгльор с топки в цирка. Думите му нямаха нужда от жестове, които да ги изхвърлят нагоре, те ставаха все по-високи и по-високи, и ако човек се оставеше на магията, можеше да докосне небето с пръсти…

Днес отново плаках за него. За сините му очи. За онова леко повдигане на главата, за погледа му, вперен в мен, и сините му очи под дългите мигли.

Пътувах в автобуса и срещу мен седеше един възрастен господин с фуражка на главата, с пазарска чанта и със зареян поглед.

И аз бих искала да доживея до неговата възраст: да угася светлините, да се науча да приемам провалите с едно повдигане на раменете, да се помиря с живота. Да знам, че битката е приключила, без резултатът да има някакво значение: да си купя едно жълто канарче и да го храня всяка сутрин в шест, да си сложа шапката и да отида до зарзаватчията, да си купя две праскови, да погаля мъхестата им повърхност, да се кача на автобуса и да гледам града пред прозореца, да усещам само тихия ритъм на живота. Да не се вълнувам от гледката на плачещо момиче.

Но когато слязох от автобуса, си бях все така млада и още обичах Виторио. Явно това с Виторио никога няма да свърши. То е като град, в който все се връщаш.

Седми ден. Оставете тестото да почива, без да го разбърквате.

— По дяволите, как си позволяват да говорят за мен?

Бяхме в бара на търговски център „Ринашенте“. Седяхме на терасата и острите върхове на катедралата бяха толкова близо, че ми беше невъзможно постоянно да си задържам погледа върху Виторио.

Там беше и Силвия, ако щете ми вярвайте, Силвия скачаше от връх на връх и разперваше ръце към мен.

— Виж, не съм някоя глупачка, която повдига въпроса при първата клюка. Тук съм и ти имам доверие. Тъкмо затова ти разказвам случката с Рикардо.

Виторио дъвчеше нервно, представяше си как сме разговаряли насаме с Рикардо, неговите ръце на раменете ми. Клатеше глава. Но за истината не промълви и една дума, не потвърди, нито отрече.

Силвия ме гледаше от върха на катедралата: „Какво правиш тук?“ ме питаше. „Тук няма нищо за теб.“

— В крайна сметка какво трябва да мисля за това? — успях да изрека.

Виторио вдигна поглед към мен: на челото му се образуваха две бръчки. На лицето му се изписа онова изражение, с което нанасяше удари: гледаше състрадателно, сякаш не зависи от него, сякаш няма друг избор. По такъв особен начин причиняваше болка… тя се гърчеше пред него, а Виторио те разкъсваше с тъжен поглед.

— Да, така му казах — изкрещя. — Казах му, че имам две връзки.

Силвия ме наблюдаваше, застанала на един крак в равновесие на ръба на покрива.

— Но не е вярно — добави.

— По-добре да си вървя.

— Не е вярно.

— Тогава можеш ли да ми обясниш защо го каза? Защо?

— За да се отърва от него.

— Да не искаш да кажеш, че си го направил, за да ме предпазиш?

— Просто не разказвам подробности за живота си ни всеки срещнат. Не исках да говоря за нас.

— И защо не можеш да говориш за нас? Защо? Аз как да ти повярвам?

— Свободна си да вярваш на първия срещнат, ако щеш.

Затворих очи, поех си дълбоко дъх. Антония, махни се оттук, махни се, Антония.

Виторио се наведе над мен.

— Обещай ми нещо.

— Да ти обещая? Аз ли?

Знаех, че никога няма да ме хване за ръце, но инстинктивно се отдръпнах. Все още имах време да се спася.

— Знаеш по-добре от мен самия какъв съм — започна и сякаш целият фон изчезна: червеното на залеза, сноването напред-назад на келнерите, смехът на приятели, каквито някой ден бих могла да имам, ако се отърва от него.

— Обещай ми, че ако някой ден видиш врагове около мен, непременно ще ми кажеш. Обещай ми да не вярваш на чужди думи, обещай ми винаги да бъдеш на моя страна.

— Виторио, не разбирам какво казваш.

— Защити ме.

Виторио Солмани произнесе „защити ме“. Не някой друг, а блестящият, богат и обичан от всички издател помоли за това мен, момичето с евтина рокля, потънало в креслото, което носеше в чантата си томче с „женска поезия“, както се изрази Виторио, щом го забеляза. А аз имах желание да избягам, да забравя, обзета от жестокото подозрение, че не ме обича, в което всъщност бях твърдо убедена.

— Защити ме.

Навремето вярвах, че любовта е дар. Обаче за него се плаща скъпо и на парчета.

Обещах, че винаги ще бъда на страната на Виторио Солмани.

Онзи ден на терасата на кафенето дадох обещание и Силвия изчезна. Когато се обърнах да я потърся, не я видях.

29.

Пристъпвай деликатно в неговите чувства. Не нарушавай тишината му. Не смятай, че си способна да пропъдиш страховете му. Не го принуждавай да се бори с тях. Не искай нищо от него, любовта не иска и не взема. Не му споделяй тежестта на очакванията си. Не го притеснявай, но му напомняй, че съществуваш. Напомняй му за съществуването си, без да го притесняваш. Бъди лека, но и съществена. Дръж се като гост в живота му, защото в чуждия живот се стъпва на пръсти. Чукай на сърцето му, но го прави рядко, с дълги паузи. Пускай му бележки под вратата, искай разрешение да влезеш. Приготви си палто и чадър и чакай. Любовта ти е огромна, но прави така, че да не го задушава. Любовта може да бъде ужасно задушаваща, тя е могъщо, направо тиранично чувство. Остави го да се чувства свободен, преструвай се и ти на свободна.

Ако той не си задава тези въпроси, ако ти казва: „Аз съм такъв, или ме вземаш, или ме оставяш“, ако мачка като слон чувствата ти, ако стотици пъти кара сърцето ти да се пръска на парчета, то ти стотици пъти събирай парчетата и не му ги показвай: нека вярва, че си все така цяла, нека не усеща болката, която ти е причинил. Събирай, поправяй, започвай отначало.

Ако си научила наизуст стихове за любовта, които започват с „Вчера те целунах“, за да му ги прошепнеш, след като сте правили любов, в топлото лице, залепена до кожата му, която още мирише на твоята кожа, ако просто искаш да му ги рецитираш в тъмното и той да те целуне и да усетиш топлия му дъх в ухото си, и да видиш усмивката му и белите му зъби в тъмнината, не го прави: остани върху него и докато прокарваш пръст по лицето му, по скулите и устните му, най-вече по устните, си ги повтаряй наум. Вчера те целунах…

Ако не успяваш да се унесеш в сън, докато той спи до теб, защото не спираш да мислиш, че никога не ти се е случвало нещо толкова хубаво, че би променила всичките си планове и това не би била случайна жертва, от което той се опасява, а най-щастливата сделка, която съдбата някога ти е предлагала, то не го буди, за да му го кажеш, не се притискай в него, не опирай глава в тила му, за да усетиш аромата на косата му, както тялото ти крещи да направиш, дори не го докосвай. Проследи с пръст във въздуха профила му, нарисувай милувката, която не се осмеляваш да дадеш. Задръж вътре в себе си преливащото чувство, което ти спира дъха, прогонва съня и пропъжда тъмнината на нощта. Преброй бенките на гърба му. Виторио има тридесет и девет. Тридесет и девет пъти потиснато „Обичам те“.

30.

Нощ. Басейн. Лигурия. Покривалото на шезлонга е на бели и зелени райета, жълтата светлина на фара едва мъждука сред храстите. Край басейна има тъмна локва. Открояват се тъмните силуети на боровете. Една нощна пеперуда докосна водата. Нещо се раздвижи: листата, някакво животно или самата нощ. Отдалеч се чу камбанен звън, още един. Два часът.

Топнах си крака във водата и веднага го дръпнах. Бях по нощница, бялата коприна блестеше в тъмнината.

Вилата, в която бяхме отседнали, се намираше на терасовидна скала над самия залив. Така че над мен бяха тъмните спални с балкони, осеяни с цветя; а долу, под розовите храсти, бяха брегът и морето. Морето беше гладко и тихо. Дали въобще го имаше?

Погледнах към нашия балкон — пердетата бяха дръпнати, защото Виторио обичаше да го събужда светлината на деня — и се уплаших, че всичко това може да изчезне: ароматът на кожата му, лудите ни пътешествия, моята радост.

Няколко дни по-рано беше минала хазяйката ми да вземе последния наем и ме попита дали смятам да остана в Милано. Работата ми почти беше приключила, можех да си събера куфара и да се прибера у дома. Но бях решила да остана, затова й отговорих:

— Засега ще запазя квартирата за още един месец.

Стоях в онази хубава вила край Лигурския залив, толкова хубава, че чак беше невероятно, че съм там. Над мен висяха звездите и ги чувствах близки. Далечното ми се струваше невероятно красиво. Дори метрите, които ме деляха от Виторио онази нощ, от настръхналите ми от студа крака край басейна до прозореца, зад който беше топлото му тяло, дори тези няколко метра ми се сториха пълни с ароматите на нощта, с мисли и възможности. Сърцето ми преливаше от възможности.

Същия този ден, докато търсехме къщата на Ивон, спряхме да измием мотора, обаче аз не успях да удържа маркуча и накрая и двамата с Виторио бяхме окъпани. Забавлявах се като дете, той също се смя, не казвам, че не му беше забавно, но веднага издърпа маркуча от ръката ми и продължи да мие сам, като ми каза: „Отиди да пуснеш още монети в автомата“.

Тогава си помислих: „Не ме обича“.

Някаква кукумявка се обади в тъмното. В нощи като онази ми се струваше, че любовта ми може да стигне и за двама ни. Знаех, че не е вярно, но исках да бъда по-силна от истината.

Мина влак, линиите бяха съвсем близо до морето и тракането се чуваше оглушително. Погледнах към стаята на Виторио: дали шумът го беше събудил?

Исках да се върна горе, да се пъхна в леглото, да се притисна до него, да му кажа: „Виторио, студено ми е“, да видя дали, унесен от съня, ще ме прегърне.

Макар да знаех, че ще бъде достатъчно да вляза отново горе в стаята, за да загубя всичките си мечти, всичките си мисли, моя начин да гледам, да слушам, да изразявам мнението си, да избирам на коя страна да спя, колко сол да слагам във водата за спагетите. Любовта те изпълва и те изпразва с еднаква жестокост.

Опрях чело в коленете си. Истината беше, че въобще не знаех какво да правя.

Останахме във вилата на Ивон край брега на морето няколко дни. Когато я засякох в кухнята да приготвя макарони с омари и пържени калмари, леко я докоснах с ръка.

— Исках да ти благодаря за гостоприемството, досега нямах възможност. Тук е много хубаво.

— Няма за какво да ми благодариш. Тук винаги има място за приятелките на Виторио.

Ивон имаше големи зелени очи, дебело подчертани с черна очна линия, ъгловати черти на лицето, закривен като клюн на ястреб нос и тънки устни, които се разтягаха в широка жабешка усмивка. Косата й бе подстригана на сасон, бретонът й беше къс, тялото — кльощаво. Носеше много пръстени. Прегръщаше всички, и то често, и се движеше из стаите с нервни стъпки. Беше дъщеря на архитект.

— Майка ми е художник, портретите й се радват на голям успех в Ню Йорк, освен това пише стихове.

Имаше страст към кимоната и кучетата от порода шпиц. Беше малко по-голяма от мен, но сама беше избирала и организирала доставката от остров Хокайдо на скринове те Тансу, които царствено стояха в стаите. А това беше достатъчно, за да се установи дистанция помежду ни.

Но най-вече „познаваше разни хора“. Отваряше вратите на дома си, организираше обеди и вечери, постоянно оправяше легла и застилаше дивани, когато спалните се оказваха недостатъчно. Всеки ден през вилата й минаваха приятели от най-различни националности.

Много ме забавляваха оригиналните личности, които идваха и си отиваха: смеех се на Дамяно, който посред нощ чукаше на вратата ни, облечен в кимоно на Ивон и гримиран като японка; смеех се, когато, преди да заспи, Виторио броеше колко кости (именно кости, а не гости) имаше във вилата.

— Антония, колко прави двеста и шест умножено по пет?

На масата винаги се лееше водопад от въпроси: с какво се занимаваш, как гледат на еди-кой си проблем в твоята страна, какво мислиш за… Аз само слушах, в началото заразена от желанието им да знам, да разбирам, да изяснявам. Опитвах се да си превеждам, когато говореха на английски, ентусиазирано клатех глава в знак на съгласие. И си спомнях за неделните обеди вкъщи: „Харесва ли ти сосът? Взе ли си от това? Искаш ли допълнително?“. Мислех си: Не искам да се връщам там.

Но изведнъж се разсейвах — погледът ми падаше върху косите, огрени от слънчевите лъчи, и ги намирах за прекрасни. Виждах сенките ни върху бялата стена — я гледай, това е моята къдрица. Така че изпусках нишката на техните международни разговори.

Трябваше да взема участие, и аз да кажа нещо (кое е това мълчаливо момиче, което се влачи с Виторио Солмани?), но не успявах. Забелязвах смутена, че първа съм приключила с обяда си, докато останалите, погълнати от дискусията, седяха пред почти пълни чинии. Забавях поднасянето на вилицата към устата си, концентрирах се върху това, върху играта с времето. Разбира се, всички забравяха за присъствието ми.

За разлика от мен, Ивон не спираше да говори за късометражния филм, върху който работеше, и четеше от смартфона си някои реплики от сценария.

— Не разбирам смисъла от представяне на литературата по телевизията, не мога да приема подобно нещо — навеждаше се тя над масата с чаша вино в ръка, насочена като оръжие. — Писането е толкова съкровено нещо!

После ни водеше в някой бар.

След вечеря, докато си сваляше обувките, Виторио ми споделяше колко интересно му е било да чуе теорията на П. или че напълно подкрепя проекта на В. Че без колебание би се обърнал за съвет в дадена област към Н. А дали съм чула какъв интересен е бил животът на Т.?

Виторио имаше думи за всички: този бил гениален, онзи — с безгранични културни натрупвания, а онази — забавна до сълзи.

За Доротея, която беше настанена в стаята до нашата, каза: „Тя е необикновена жена, с голям заряд“. Какво ли не бих дала да чуя как от устата му да излиза някое определение и за мен. Жена със заряд. За него аз дори нямах име, камо ли да ми дава определения.

От техните ръце извираха проекти.

От едночасов разговор, от прекаран следобед на плажа, с кръстосани по черните скали крака, добиваха очертания фестивали, спонсори, познанства, формулираха се рекламни изречения. И докато Дамяно ловеше раци и гордо ни ги показваше, хванал ги за черупките, техните идеи не спираха да се надпреварват като постоянно прииждащи вълни.

От време на време Виторио споменаваше за романа, който пишех, но аз подозирах, че го правеше само за да покаже, че и аз мога да представлявам интерес. Затова веднага млъквах. Усещах върху себе си въпросителните погледи на останалите от компанията и черната сянка, която ме закриваше.

После скачаха от най-високата скала и дълго плуваха. Виторио викаше: „Ела!“ а аз лежах като парализирана върху розовата си хавлия и отговарях: „После“. Той се обръщаше с гръб към брега и плуваше към останалите. А аз оставах да гледам жестоката борба между раците в кофата.

Струваше ми се, че всички плуват по-добре от мен. Че говорят по-добре от мен. Че онова, с което си запълвах дните, беше само мизерно отражение на съществуването.

Най-важното беше да четеш правилните списания, да бъдеш любопитен. Да се обличаш небрежно, но да носиш аксесоари уникати. Да се смееш и да пиеш много, дори когато не ти се смее и пие. Да питаш: „Чете ли последния…“, или да влизаш в разговора със „Срещнах…“ Понякога да разузнаваш с откровено злорадство икономическите резултати от дейността на някой друг: „Вие как се справяте с…“, и да отговаряш на подобни въпроси с лъжи или с някоя шега, придружена с глътка вино. Да се държиш достатъчно екстравагантно, за да те смятат за интересен. Да предлагаш на събеседника си цигара („Антония?“ „Благодаря, аз не пуша.“). И винаги да изглеждаш убеден в онова, което казваш.

Чувствах се малка, незначителна, неумела. С две думи, извън кръга.

Докато другите разработваха проект за фестивал, аз само четях вестници и списания и се опитвах да науча нещо. Качвах се на колелото, което ми предостави Ивон, и отивах до будката в селото, купувах списания на италиански, френски, английски и вървях с тях под мишница. Разглеждах кориците и предвкусвах удоволствието от разкъсването на целофановата опаковка и разлистването им (преди да ги зарежа на поставката, привлечена от някой том с поезия). Харесвах образа си със списание в ръка и в тези моменти се чувствах поне един метър над земята. Така придобивах някаква идентичност.

Всъщност я крадях. Но исках да бъда на висота, за да участвам в разговорите.

Пред мен се открехваха светове, които до момента бях пренебрегвала: политика, общество, икономика. Започвах да разбирам онова, което пишеха по вестниците и за което политиците яростно спореха в разните токшоута.

„Ето че Антония най-накрая отвори прозореца“, възкликваше Виторио.

Но къде бях аз? Къде, наистина?

Аз бях в библиотеките, където се затварях с дни, за да чета за живота на някоя писателка. Бях в часовете, прекарани в писане. Бях в томчето с поезия, докато за фон по телевизията вървяха новини. Бях в онова вцепенение, в което душата ми изпадаше за няколко секунди, след като прочитах някой стих за първи път и той сякаш ме заключваше с невидим ключ. Бях в едно въображаемо място, наречено Сан Фе, заедно с момичето със синдрома на Даун, което никога не беше съществувало, но аз го чувствах толкова близко. Това бях аз.

Трябваше да престана да бъда една от онези, за които животът е поносим само ако са в плен на въображението, трябваше да „превърна сантименталните си безпокойства в интелектуални“, така би ги нарекъл Виторио, и „да оставя място на нови неща да влязат в живота ми“.

Но какво бях аз без своите приказки? Необходимите и очевидни истини, които ми сочеше Виторио, никога не биха ме задоволили.

— Винаги трябва да отбягваме хората, които заявяват, че умеят да обичат.

Виторио изрече това.

Седяхме в хола с Доротея, младата и пълна със заряд славянка, която имаше бенка на китката и тази й особеност винаги ми пречеше да следя мисълта й. Тя жестикулираше и тъмната точка върху бледата й кожа се движеше заедно с нея; появяваше се върху синята тапицерия на диваните, докосваше белите стени, изглеждаше така, сякаш иска да подскочи и да се отдели от китката й.

От големия прозорец с гледка към басейна наблюдавахме есента, която ни напомняше за себе си след топлите дни и изключително щедрото октомврийско слънце. Големи капки дъжд се удряха в стъклата, короните на боровете се опитваха да останат стегнати, плътно се притискаха една в друга, но въпреки това се разпадаха и иглите им се сипеха в басейна.

Доротея ни беше разказала за приятеля си, който стоял по цели дни в офиса и се скъпял на време и нежности.

— Не вярвам, че ме обича колкото аз него.

Аз застинах от ужас, в очакване какво ще й отговори Виторио.

— Винаги трябва да отбягваме хората, които заявяват, че умеят да обичат.

Доротея си свали очилата.

— Защо? — попита.

— Защото, и ти си доказателство за това, този тип хора са готови да те сочат с пръст и да ти дават определения. Навират ти в лицето всичко, което би трябвало да правиш за тях, а не го правиш, вечно имат предварително подготвени списъци подръка и твърдят, че са готови на всичко за теб.

— Понякога обаче е вярно — успях да му отговоря тихо.

— Не бъди наивна! — подскочи Виторио. — Кажи ми, че не го вярваш наистина!

Засмя се, вдигна очи към небето. Той седеше срещу нас с Доротея, а ние бяхме залепили гърбове за облегалката на дивана, за да бъдем възможно най-далеч от думите му. Седеше разкрачен в креслото и напрегнато се беше навел към нас: вземете и пийте, това е чашата на горчилката.

— Антония, това не е любов, това е постоянно очакване, висящо като меч над главата на обекта на твоите чувства. Да се отдадеш напълно, може и да е романтично, вълнуващо. Но ограбва както онзи, който изпитва въпросното чувство, така и обекта на чувството.

— Смяташ ли, че и той ще бъде на същото мнение? Виторио, бъди честен.

Обърнах се мислено към Доротея: нали няма да му повярваш? Не му позволявай това, възразявай, кажи нещо, не стой така. Виждам как се смееш всеки път, когато пристигне есемес от твоя приятел, сигурна съм, че за рождения му ден си обличаш най-хубавата рокля. Знаеш, че Виторио не е прав.

— Не знам. Има хора, които са родени да живеят. А други са родени да обичат. Така пише Камю. Ето какво мисля аз: за мен е нежелателно да бъдем обичани по този начин. Не е справедливо да се обича така.

— Не е справед…

Краката ми се разтрепериха. Доротея инстинктивно вдигна очи към мен. А ти — говореше погледът й — нищо ли няма да кажеш?

Макар че валеше, се качих на велосипеда. Карах в лентата на насрещното движение. Не ми пукаше за катаджиите, за завоите току над пропастта, за хлъзгавия асфалт. Нито за стръмнината, спускаща се към селото, чиито камбанарии стърчаха на фона на сивото небе. Чувах как колелата се въртяха, знаех, че спирачките не държаха и кой знае какво можеше да стане, ако някой изведнъж изскочеше на пътя. Лети стремглаво към морето, по опасния път надолу. Затвори очи, усети ароматите, дъжда, надвисналата над урвата гора, падащите листа — как искам да падна и аз.

Защото тъкмо такава е любовта, която изпитвам към него. Любовта, която в моите очи изглежда толкова ценна, чиста и красива, за него се оказва чудовище, което му отнема свободата, притеснява го като непрестанен въпрос, който му задавам без думи. Нещо толкова несправедливо.

Глух клаксон на куриерска кола — не виждаш ли, че има стоп? — звук от смазани под гумите листа. Ето че и това лято свърши, това панаирджийско обикаляне по крайбрежието и сладоледът във фунийки на път за дома.

Дали има някакъв друг, „по-щедър“ начин да се обича? Мога ли да продължа да го обичам, без да искам нищо в замяна? Мога. Разбира се, че мога. Да крия чувствата си, да гълтам думите си, да потискам очакванията си, да залича желанията си, да пренебрегна разочарованията си, нали го правя от месеци. Но защо? Истината е, че през цялото това време очаквах нещо да се промени и като се събуди някоя сутрин до мен, да разбере, че единствено аз и никой друг е направил живота му по-хубав, и тогава всичко ще си дойде на мястото.

Не бъди наивна, кажи ми, че не го вярваш наистина!

Ето табелата, която приветства туристите в началото на селото на три езика: „BENVENUTI, WILLKOMMEN, BIENVENUE“. В тази община има десет камбанарии. Но защо не са написали колко кръстовища има?

Онзи дъждовен ден на всяко кръстовище се молех пътя ми да пресече кола и да ме отнесе завинаги. Само миг и край. Може би така Виторио най-накрая щеше да забележи, че във връзката ни съществувах и аз.

Ето я Антония, лети без спирачки, а в главата й се развива мелодраматична картина: тя е в болнично легло, а край нея стои Виторио. Я виж ти, той бил прав! Да се хвърлиш под някоя кола, според него би било нещо ужасно, един вид грозен шантаж, което е на светлинни години от любовта. Значи, е вярно, че любовта ти е чудовище.

31.

Видях няколко двойки да танцуват валс на площадчето пред къщите. Бяхме в Генуа. На няколко крачки от шумните и модни барове, където групи младежи седяха по тротоарите и пиеха бира, един малък оркестър свиреше валс и няколко двойки в официални дрехи се въртяха. Бяха толкова красиви. Сякаш извън времето.

Ако ме попитат какво може да се крие зад ъгъла, ще отговоря, че един ден открих там оркестър, свирещ валс, нещо, за което въобще не бих се сетила.

— Виторио, направих ти портрет — подадох му листа.

— Я гледай, вися отвън на влак в движение!

— Прилича ли достатъчно на Индиана Джоунс?

— Много повече от достатъчно. Прекрасен е. Ти си моята вълшебна лампа, която изпълнява желания.

А дали вълшебната лампа има свои желания? И ако да, какви ли са те?

Може би другите да престанат все да очакват нещо от нея. Да престанат да я търкат и да се опитат да я помилват. И преди да изреждат желанията си, да се сетят да я попитат за нейните. И тези желания да бъдат изпълнени завинаги, а не само за момента. Да я оставят на мира, поне от време на време, да я оставят да мечтае за неща, които вълшебна лампа няма да изпълни, но въпреки това те няма да бъдат по-малко истински. Защото дори невъзможните мечти са съвсем истински.

Когато бяхме в Генуа, той се затвори в мълчание. На площад Ербе гъмжеше от младежи. С Виторио бяхме седнали в едно кафене на открито. Отпивах често: успокояваше ме да си пъхам лицето в чашата. Опитах да се пошегувам: Виторио направи по-скоро някаква гримаса, отколкото да се усмихне. Млъкнах, оставих го свободно да се потопи в свои води, забил нос във вестниците. Погалих късо подстриганата си наскоро коса, развих шала на врата си, като оставих да се вижда деколтето, а той не ме удостои дори с поглед. Небрежно протегнах ръка и я оставих върху масата — щеше да е толкова лесно да направи един елементарен жест. Тогава го попитах дали всичко е наред.

— Какво да не е наред?

Разказа ми за онези вечери, прекарани в ресторанта на площада, с хора, които познавах по име, колко били хубави и как седели до сутринта, обсъждайки неуморно разни неща. Шумно се прозя. Приключи със салатата в купата, без дори да успея да опитам и едно листенце. После вдигна телефона. Очевидно бях пренебрегвана и ми оставаше само да се взирам в червения цвят на аперитива си, да се правя, че не чувам любезния му глас, предназначен за човека, с когото говореше по телефона, и че не виждам задоволството му от факта, че някой е прекъснал нашия разговор. Дали на лицето му не беше изписано чувство на облекчение?

— Сигурен ли си, че всичко е наред?

— Какво искаш от мен?

— Като начало, да не ми отговаряш по този начин.

— Цяла вечер ме тормозиш с подобни въпроси.

— Ти пък целия ден беше непоносим. Защо си толкова нервен?

— Сега вече се изнервих. Преди си бях добре.

Хвърли на масата пари за сметката и стана. Аз още не си бях допила аперитива. Виторио беше такъв, смяташе, че той решава всичко: кога да седна, кога да стана, кога да бъда щастлива и кога е време да ме нападне с цялата си насъбрана отрова.

Тръгнахме към едно заведение, където ни чакаха негови приятели. Вървяхме на разстояние един от друг. Уличките ми се сториха мрачни и стръмни.

— Ще ми обясниш ли от какво си недоволна? — попита ме.

— Аз ли съм недоволна? Виторио, обикаляме града с часове, а ти през цялото време се занимаваш със себе си. За теб щеше да е все тая, ако ме нямаше.

— Какво искаш? Да те целувам по врата на всеки пет минути?

Стъписах се и спрях. След няколко секунди той забеляза, че не го следвам, и се обърна. Погледна ме с очакване, че ще се помръдна и ще кажа нещо. Казах му.

— Върви по дяволите!

— Какво?

— Върви по дяволите!

Обърнах се и си тръгнах.

— Какъв глупак си — процедих през зъби.

— Много зряло от твоя страна, браво! Обиждаш ме и си тръгваш. Ела тук, ако искаш да се изясним.

— Какво искаш да изяснявам с човек като теб? Който не е разбрал нищо за мен. Който ми казва „Да не искаш да те целувам по врата на всеки пет минути?“. Отивай при приятелите си, аз не искам да идвам.

— Държиш се като дете.

— Явно това мислиш за мен. Ако моята компания не подхожда на твоя гений, повече не ме кани.

— Защо винаги се сърдиш? Боже мой, няма нищо по непоносимо от хора, които вечно са сърдити на живота, на другите, непоносимо е.

Сякаш някой ме удари в стомаха. Наистина ли е така?

— Ето ви и вас! — Появи се Дамяно. — Другите вече са в „Кар“, да вървим.

— Да, и ние отиваме там — отговори Виторио и ми направи категоричен знак да ги последвам.

— Сега какво, ще се сдобрим ли? — попита ме няколко часа по-късно, щом затвори вратата на спалнята. — Хайде, ела тук и дай целувка за помирение.

Отидох при него и той ме прегърна.

— Защо, по дяволите, винаги смяташ, че имам лошо мнение за теб?

Любихме се, през цялото време усещах винения му дъх в лицето си. Загаси лампата и веднага заспа.

По изгрев се измъкнах от завивките, пъхнах се под душа и плаках с ръце, опрени в сините плочки. Когато се върнах в стаята, голото му тяло заемаше по диагонал цялото пространство на леглото. Беше се разположил с разтворени ръце и крака, така че за мен нямаше никакво място. Намразих го.

32.

Целуваше ме, но никога не търсеше ръцете ми. Правеше любов с мен, но после затваряше очи и аз сякаш преставах да съществувам.

Въпреки всичко аз реших да си променя плановете и да остана в Милано заради Виторио. Но никога не му казах, че останах заради него.

— Ами плановете ти? — питаше ме Джоя.

— Ще ги преместя в друг град.

— Нали знаеш, че не е същото. Ами семейството ти?

— То винаги ще си е там.

— Ами родните места? Ти обичаш юга.

— Ще има къде да се завръщам.

— Но…

— Няма но. Хората се местят.

— Не трябва ли първо да го попиташ дали иска да си променяш живота заради него?

— Той ще каже не, дори да не го желае, никога не би поел такава отговорност.

— Но му се налага. Трябва да я поемете и двамата. Трябва да му кажеш. Той непременно трябва да знае, че сменяш посоката на живота си заради него.

— Никога, и точка по въпроса.

— Правиш го, защото те е страх, че той ще те посъветва да не го правиш.

— Правя го, защото го обичам и знам, че не е в състояние да поеме отговорност за щастието или нещастието на някой друг.

— Това не е честно спрямо него.

— Напротив, правя го от любов, да не се чувства изнудван, да не усеща тежестта на моите очаквания и на моя избор.

— А дали не го правиш от страх, че любовта му не е достатъчна, за да те задържи до себе си?

— Ако не искаше да съм до него, досега щеше да ме остави.

— Всъщност вие не живеете заедно. За бога, Антония, помисли! Зарязваш всичко за човек, който дори не може да произнесе, че сте двойка.

— Вече съм решила. Моля те да не говорим повече за това.

Но ето че веднъж, докато вечеряхме, Виторио ме попита:

— Защо не опиташ да си намериш работа в някой друг град?

Спомням си безразличието в очите му. Колко невъзмутимо си наля още вино и си изтри устните в салфетката, в очакване да му отговоря. Високомерието му, в което се спънах.

— Къде?

Изслушах цял списък с градове и всички те бяха доста далеч от Милано.

— При това положение по-скоро ще се прибера вкъщи — казах на един дъх, без да го поглеждам в лицето.

— Досега така и не си ми казвала защо не искаш да се върнеш по родните си места.

Стори ми се, че не е задал този въпрос. Всичко ми се струваше толкова абсурдно. Беше като най-долнопробна шега.

— Не искаш ли да натрупаш опит в други области? — предположи той.

— Да, искам — потвърдих, оставих вилицата и повече не докоснах храната.

33.

— Антония, прибери се у дома.

Виторио избра да ми го каже по телефона. Беше късно вечерта. Бяхме се скарали за някаква дреболия. Бях го помолила да дойде у Джоя на следващия ден, исках да ги запозная, а той за пореден път беше отказал. Леко повиших тон, той обаче говореше презрително отчетливо и ми заяви, че е свободен да избира с кого да се среща.

— Виторио, това беше глупаво, защо реагираш така?

И тогава чух присъдата му.

— Антония, върни се у дома. Прибери се в родния си град.

— Аз… аз не искам да се връщам у дома.

Батерията на телефона ми падаше и аз останах свита на пода в хола, със зарядното на телефона, включено в контакта. Единствената светлина идваше от лампата в спалнята, слабото отражение стигаше само до коридора.

— Искаш да ме отпратиш?

Последва дълго мълчание.

— Не искам да те отпращам, но ти трябва да живееш живота си. Иначе не е честно.

— Аз живея живота си.

— Не е вярно. Когато се запознахме, имаше различни планове, толкова желания.

— Правя онова, което желая за себе си. Защо искаш да се махна?

— Не мога повече, Антония, съжалявам. Не мога повече.

— Какво не можеш?

— Не съм от хората, които изпитват бурни емоции. Ти…

— Аз? Аз не съм искала нищо от теб, Виторио. Не съм ти искала нищо!

Пак мълчание. Тъмна стая. Опитвах се да различа нещо, но пред очите ми имаше само сенки. Това беше стаята, и която танцувахме.

— Аз винаги ще те разочаровам.

— Не разбирам какво ми казваш, Виторио. Кълна се, че се опитвам, но не те разбирам.

— Ако очакваш нещо от мен, винаги ще оставаш разочарована. Ти трябва да бъдеш щастлива. Чуй ме. Чуй ме внимателно: няма да бъдеш щастлива, ако останеш с мен. Аз наистина искам да бъдеш щастлива.

— Но аз съм щастлива тук, няма друго място, няма друг начин!

— Антония, защо го правиш?

— Какво правя? Виторио, ние с теб… Ти си най-… неочакваното и хубаво нещо, което някога ми се е случвало. Аз не съм те избирала; ако можеше, сигурно нямаше да избера теб. Но тази сила, която ме привлича към теб, е по-голяма от мен, неясна е, но въпреки това е… хубава. Толкова е хубава. И не ми пука дали ще трябва да преобърна плановете си, да зарежа идеите си, да променя всичко. Реших да приема това чувство, щях да съм… луда, ако не бях го приела.

Чух го да се смее в слушалката.

— Смееш ли се?

— Не, не се смея.

— Смееше се.

— Да.

— Смееше се, защото ти казах нещо хубаво.

— Да.

Облегалката на дивана с тапицерията на цветя беше пред очите ми. Прииска ми се да затворя телефона и да се излегна върху лилавите кремове, да излекувам така чувството за празнота. Но ухото ми беше залепено за слушалката и внимаваше за всеки звук: всяка негова въздишка можеше да бъде отговор, знак.

Най-неочаквано Виторио стана груб.

— Не, Антония. Наистина не искам това. Не желая никой да променя живота си заради мен. Както и не желая ничии настроения да зависят от моите. Не желая.

— Какъв е проблемът? Не искаш ли да ми кажеш? Да не си влюбен в друга?

— Не.

— Някой призрак от миналото?

— Какво? Не, не.

— Значи, искаше само да ме вкараш в леглото си?

— Не говори глупости. Обидно е да говориш така.

— Тогава какво има? Кажи ми какво има!

Изпитвах безсилен гняв към себе си, към него, към този последен залог, който разигравахме и губехме, за всичко онова, което се изплъзваше, а аз го бях подхранвала, обгрижвала и се опитвах с всички сили да поддържам.

— Виторио, това не е игра, това е моят живот, нашият живот. Не е игра.

— Тъкмо това ти обяснявам, ако искаш да ми казваш как да живея, се откажи.

В тишината на стаята се чуваше единствено тиктакането на стенния часовник. С това тик-так през последните месеци отброявах времето на самотата си и отсъствията на Виторио, очаквах неговите завръщания.

— Бих направила всичко възможно. Бих направила всичко, за да остана с теб. Но не мога да те карам насила.

— Не — каза той. — Аз не мога да карам теб.

— Значи, искаше само да ме вкараш в леглото си — прошепнах без сили.

— Това ли искаш да чуеш? Това ли? Тогава ще ти го кажа. Антония, не те обичам.

Докато се плъзгах надолу с гръб, опрян в стената, и после се свличах на пода — къде другаде да се свлека? — единственото, което ми мина през ума, беше, че от устата му „обичам те“ щеше да звучи страхотно. Колко щеше да е хубаво, ако можех да го чуя без отрицателната частица отпред.

В онзи момент времето за мен спря, плаках, докато първите утринни лъчи не надникнаха в стаята, а сърцето ми най-абсурдно повтаряше следното: колко щеше да е хубаво, ако можех да чуя „обичам те“, произнесено от Виторио.

Идеалното бадемово дръвче

Никога вече

„Господи, развържи този възел. Моля те, спри всичко. Песни, престанете да звучите. Стихове, престанете да говорите. Самолети, престанете да летите. Умолявам те, угаси този огън, угаси го, преди да се побъркам. Никога няма да свърши. Никога.“

— Нека Божията милост винаги бъде с вас — произнесе дон Феличе.

— И Светия дух! — прошепна Силвия. Последните лъчи дневна светлина проникваха през витражите на църквичката „Сант Оронцо“. Денят беше задушен и църквата беше запазила топлината му. Малцината вярващи седяха пръснати по пейките и си вееха с листовете от песнопенията. „Господи, моля те само за едно. Само едно нещо, и повече никога през живота си няма да те моля за нищо. Разбрах какво желая и за друго няма да те моля. Дори когато стана стара и сама, Господи, няма да искам нищо от теб. Но сега ме чуй.“

Молитвената скамейка беше твърда, но лекият натиск по капачката на коляното изглеждаше на Силвия необходимо условие, нещо като жертва, за да види изпълнена молбата си.

Органистът свиреше последната мелодия и няколко от стариците тихо напяваха. Протяжната им песен изпълваше храма. Силвия силно стискаше затворените си очи.

„Господи, направи така, че всичките да изчезнат. Моля те, моля те, умолявам те. Направи така, че по цялата земя да не остане нито едно.“

Музиката спря.

— Месата свърши. Вървете си с мир.

— Да благодарим на Господа.

Вярващите приеха с облекчение благословията на дон Феличе, който им позволяваше да се върнат при вентилаторите в къщите си, и сякаш събудени от някакъв ступор, наизлизаха от пейките и бързо тръгнаха към изхода. Не и Силвия, която стоеше на колене.

„Господи, сега ще си отворя очите, ще стана, ще изляза от църквата и когато погледна навън, тях вече няма да ги има. Нали така ще стане? Нали, Господи? Да, ето сега ще изляза и отвън няма да има бадеми. Никога повече.“

— Хайде, Силвия.

Тя бавно отвори очи, стана, като се опря на майка си, и прекоси тесния наос. С всяка измината крачка се чувстваше все по-лека, защото молитвата й щеше да бъде изпълнена, чувстваше го. Бог нямаше да я разочарова и зад вратата на църквата щеше да я очаква един нов свят, без бадемови дръвчета и без други момичета като Силвия: един щастлив свят. Тя щеше да бъде последното момиче с бадемови очи, последната, която не може да бъде обичана от мъж като Антонио. Тя се прекръсти и намигна на Исус от разпятието. Сърцето й щеше да се пръсне, докато слизаше по стълбите пред олтара и се взираше горе в камбаната. Смееше се, защото беше сигурна, че Бог не би я подвел.

През полето мина свеж полъх.

— Това е мистралът, госпожо Мария, утре ще дишаме по-леко!

— Да се надяваме, господин Франко. Лека нощ.

— Лека нощ! Чао, Силвия!

— Силвия, защо не отговаряш?

— Силвия, какво има? Защо плачеш?

— Силвия, мила, какво гледаш?

— Бадемите.

34.

Белите страници са голямо изпитание.

На всяка крачка се олюлявам. Не падай, заповядвам си.

Думите се показват, крият се, появяват се отново. И никога не са точните.

Не падай, повтарям си. Дори забързвам ход. Потъвам в неща, в пропасти от чувства. Където е толкова тъмно и дълбоко, че думите не идват.

Не мога. Отказвам се. Бих искала да пиша за Силвия, тя тихо чака някой да оформи крачките й, да разкаже сънищата й, да й сътвори преди, след това и финал.

Но белите страници са също толкова стръмни, колкото онези пътища, по които вървя. Те са изпитания, като отказа на Виторио, който за мен стана отказ от света. Като тишината, която настъпи край мен от деня на заминаването ми. Като сигурността, която се разпадна, като идеите, почукали на вратата ми, които смятах, че никога няма да приема, като моето съгласие за промяна, казано много бързо и много силно.

Аз сякаш не съществувам. Но каква е тази утробна любов към живота, който дори не успявам да живея? Вярно ли е, че Антонио може да се върне при Силвия и да намери смисъла на всичко в нейните бадемови очи и в очите на децата като нея? Вярно ли е, че Ева може да обиколи света и да бъде щастлива? Вече не знам.

Химикалката ми отбелязва само точка върху листа, вдига се нерешително, увисва във въздуха. Значи, времето на писаното слово е свършило?

От: vittorioso@gmail.com

За: antonia@libero.it

Тема:

Антония, липсваш ми. И знам, че ще продължиш да ми липсваш. Но нямам избор. В крайна сметка не аз направих този избор.

В.

Щом прочетох това послание, веднага се опитах да се обадя на Виторио. Той не вдигна. Писах му. После отново. Търсех го отчаяно, упорито. Нищо не води към гибел по-бързо от спотаеното чувство, което е готово всеки момент да откликне с нова надежда дори на най-малкия знак.

— Когато се запознах с теб — каза ми Виторио, — когато започнахме да се срещаме, не вярвах, че това между нас ще се превърне в нещо подобно. Не очаквах, че ще стане толкова сериозно, и сега…

— Сега какво?

— Сега съм паникьосан.

— Защо?

— Харесвам живота си такъв, какъвто е, не искам да се променя.

— Не може всичко да бъде като кафето в четири или фреша в неделя сутрин, нали си даваш сметка?

— Не желая да загубя свободата си, тя е най-важното за мен.

— Наистина ли не забелязваш, че има и друга свобода, от която се отказваш? Свободата да се оставиш на някое чувство. Да си промениш плановете. Поне веднъж да не се пазиш. Това също е свобода. А ти какво правиш? Затваряш се в клетка, изтъкана от навици и сигурност, криеш се зад представата си за „свободен дух“. Какво означава човек да е свободен? Кажи ми, Виторио. Някой, който казва „Липсваш ми, но нямам избор“? Според теб това ли е свободен човек?

— Наистина трябва да помисля.

— Помисли тогава. Защото аз не издържам повече така.

— Да не ме гониш?

— Не, искам да признаеш чувствата си.

Разделихме се.

Боже, умолявам те, освети сърцето му. Нека разбере какво чувства към мен, каквото и да е, защото едва издържам.

Силвия? Силвия? Заведи ме при морето. Покажи ми широката си усмивка, научи ме на името на някое цвете, научи ме как да бъда издръжлива като теб, да бъда красива в своята уязвимост, без да се налага да си измислям защити.

35.

Сега вече искам единствено да приключа разказа си за тази история. Да тичам към финала, да сваля от гърба си товара на всички тези житейски съдби. Да не се налага отново да събуждам отминалите дни, да съживявам цветовете им, да преживявам всичко отначало: илюзии, пориви, самота и безпокойство. Стига толкова.

Като си помисля само колко пъти съм си представяла как вървя сама през града и той се появява срещу мен с чанта с покупки в ръка и разсеян поглед… Смятам, че е време да сложа точка на това голямо чувство. И да си пожелая никога повече да не го изпитам.

Осми ден. Оставете сместа да почива, без да разбърквате.

Тази неподвижна смес, затворена от няколко дни в купата, ме наблюдава.

И аз се гледам в огледалото. Всяка вечер.

На света има някой, който всяка вечер гледа как тялото му вехне, как мускулите се отпускат и кожата бледнее, как се появяват бръчки по лицето. И това не би било толкова лошо, ако този човек не си мислеше следното: ако той беше приел предложението ми, вчера можех да му предложа младата си гръд, стегнатите си ръце, очертаните си хълбоци. Но отхвърленият дар бавно загнива и единственото, което остава от блясъка на загорялата кожа и заоблените форми, е тъгата, полепнала по костите.

Виторио, този някой се пита дали не е грях да обичаш и да не бъдеш обичан, да те обичат и ти да не отвръщаш със същото. Да оставим дните ни да отминават, без да милваме опънатия корем, меката шия, да прекарваме нощите си, без да имаме топъл гръб, на който да се опрем в тъмното. И да си казваме „Животът продължава“ — разбира се, макар и да е кратък — и „Животът се състои от друго“ — разбира се, в живота има толкова много други неща, че ако успеем да ги обхванем всичките, ще полудеем — и да забравяме. Как можем да забравяме?

Той се върна. Виторио почука на вратата ми. Стоеше на прага с усмивка в очите и каза:

— Този път не закъснях.

Държа ме в обятията си цялата нощ. Ако се отдалечавах малко, за да се наглася по-удобно, ме придърпваше към себе си. „Ела“, шепнеше насън и опираше челото си в моето.

Това беше същият Виторио, който пътуваше до другата страна на света, препълваше дните си с ангажименти и ритуали, с които да побеждава ужаса си от празнотата. Лидерът Виторио, Виторио с безбройните проекти, изтощеният Виторио, който заспиваше с глава, облегната на корема ми. Виторио, който се боеше от летящото време и белезите по тялото си. Виторио, за когото любовта беше заблуда, която ни отдалечава от нас самите и от света, заради което трябваше да се браним от нея със същата жестокост. Който се опитваше да ме предпази от мечтите и очакванията ми, защото според него беше признак на слабост да се оставиш на заблудите, а за слабостите се плаща скъпо. Затова си беше поставил за цел да унищожи една по една всичките ми илюзии.

Виторио намираше смисъл само в осъзнаването на абсурда и мир само в четенето на книги, докато ме галеше по косата със свободната си ръка.

Виторио приемаше само онова, което не изискваше взаимност. И притежаваше таланта да се разделя със спомените без борба.

Виторио, когото бях готова да обичам напълно и завинаги.

На сутринта, докато се качваше на мотора, го попитах:

— Значи, ще опитаме?

— Ще опитаме.

— Мисля, че ще успея да стоя до теб, без да те задушавам.

— ОК.

— Ами ти?

— Какво аз?

— Виторио!

— Добре де, няма да избягам — засмя се.

— Моля те само да ми направиш малко място в твоя живот.

— Да опитаме.

Ритна педала и двигателят забоботи.

— Няма ли да ме пратиш по дяволите? — попита.

— Засега не.

Още на следващия ден му писах. Не ми отговори. На по-следващия ден му предложих да се срещнем, отказа. Имал седмица, пълна с ангажименти, и служебни вечери, така и не намери време за нас. Отдръпнах се, отдръпна се и той. Реших да не го търся и той не се обади. Не е възможно да ми върти такъв номер, казвах си, не е възможно. Работата не ми спореше и постоянно си гледах телефона, като се надявах да ми се обади, да ми прати есемес. Обикалях из квартирата като сомнамбул, постоянно пусках пералнята и сядах пред вратичката да гледам как прането вътре се върти.

— Съжалявам, периодът е много напрегнат — каза по телефона.

— На западния фронт нищо ново. Подозирам обаче, че това ти допада.

— Искаш ли да ми видиш графика? Съжалявам, че имам свой живот и се занимавам с неща, които не са свързани с теб. Знаеш ли какво ще ти кажа? Права си, че ми допада, защото сам съм си избрал този начин на живот и всички ангажименти, с които си запълвам деня, ме правят щастлив. И не желая да ги отлагам, ясно ли е? Те са част от мен. Не трябва и не искам да се оправдавам за това пред никого. Сега разбираш защо не исках тази връзка.

— Не си я искал? Помоли ме за време да размислиш, върна се при мен и сега ми заявяваш, че не си я искал? За какво толкова размишлява тогава? Защо се върна? Кажи ми защо се върна при мен?

— Исках да те видя.

Гняв. Гняв, който расте, който ме разкъсва, разяжда ме отвътре, съсипва ме. Безсилен гняв. Заклевам се: „Никога повече“. Питам се как съм могла да търпя подобно унижение. Отново и отново се питам „Защо?“. Искам да ритам и да блъскам. Да крещя с пълно гърло. Да тропам с крака. Да загубя самоконтрол. Да продължавам, докато не се изтощя. Докато не рухна на земята, напълно изцедена. Докато той не забележи празнината, която е оставил в мен със своята несериозност, с егоизма си, суетата си, низостта си, малодушието си, недодяланите си чувства, баналните си извинения и пет пари неструващата му гордост. С неспособността си да прави избор и да се отказва. С театралното разиграване на увереност, каквато никога няма да притежава. И неговата незначителност, придружена от мания за величие.

Повтарях си: Виторио, ти си неплодородна почва. Ти си сух и неплодороден. В теб няма и едно зрънце любов. Дори Господ не би успял да вдъхне малко любов в тялото ти, лишено от душа. Така че обикаляй света, спи, с когото щеш, обогатявай се с работата си, карай околните да ти се възхищават, да те намират за образован и блестящ. Убедена съм, че каквото и когото да срещна по пътя си, едва ли ще има нещо по-лошо от теб. Ти ми даде само тялото си и блестящата патина на своя успех: твърдеше, че останалото не е за мен. Проклет да бъде във вечността денят, в който те срещнах. Проклет да си и ти до края на дните си. Амин.

Потроших всички подаръци от Виторио. Като ги видя, пръснати по земята, Джоя ми рече:

— Какви са тия истерични сцени?

— Нямам ли и аз право да проявя слабост?

— Не ти подхождат клишетата на някоя фръцла, която си отмъщава, като изхвърля подаръците от мъжа.

— Грешиш. Точно това не мога да му простя. Никога няма да му го простя.

— Кое?

— Че ме направи толкова банална.

36.

Девети ден.

Тялото седи изправено на стола. Гледа. Не пада. Не се оставя да падне, не се поддава на наближаващата бездна.

Предположение първо. Да предположим, че легна на пода, заела поза като в утроба, с чело, опряно в студените плочки, захвърля греблата на лодката, която все ме откарва в неочаквани места, и цял живот остана така, да съзерцавам петното на пода пред мен. Заслужава си погледът ни да угасне, взрян в някое петно, тялото ни да угасне, да го освободим от неистовото желание да се мести, да доближава други тела, да взема предмети. Защото тялото смята, че точно това е животът — да напредваш, премествайки първо единия, после другия крак, да движиш устата и главата си в ритъма на звуци, които се наричат думи, и така да минават часове, и още, и още часове, които се наричат дни, за да участваш неизменно във всеобщата измама.

Заслужава си да забравиш, че си имал желания, да забравиш грубостта, с която са били зачеркнати, смазани, изпразнени от смисъл. Да направиш така, че от всичко — от утринната светлина над морето през август, от слузта, оставена от някой охлюв по ръката ти в детството — да остане само тяло, проснато на пода, което някой ще вдигне от милосърдие, тяло, за което някой ще се погрижи, без да иска нищо в замяна.

Предположение второ.

От стола не пада нищо. Вместо това химикалката подскача по листа и излива върху него всичко, и гневният ритъм на писането подсказва, че тялото няма да падне. То е решило, че няма да пада.

— Беше ми обещал нещо — упрекнах го.

Трамваите идваха, тръгваха, пресрещаха се. Преди време откривах поезия в това Милано с опънатите в небето жици. Ние стояхме на тротоара, победени, прозаични.

— Ти също ми беше обещала нещо. Каза, че няма да искаш да ме променяш, че си разбрала какъв съм и че не мога да бъда друг, и ти беше обещала, обаче не издържа и две седмици.

— Не издържах — признах си.

— Аз също.

Тръгнах си. Колко пъти си мислех: Не може да ме остави да си тръгна така, няма да го направи. Но го направи.

Любихме се за последно. Леглото му ми се стори толкова огромно.

С първите лъчи на новия ден огледах стаята (голите стени, петното на стената, стола, на който си оставяше дрехите) и усетих в нея някаква близост. Внезапно осъзнах, че до момента не съм изпитвала подобно нещо, но това късно откритие само ме огорчи.

Виторио се събуди и като ме видя да лежа до него, ме погледна учудено. Сякаш си е представял, че на сутринта ще изчезна, ще се изпаря, ще се стопя: пуф, Антония я няма, да си спестим сбогуването.

— Плачеш ли?

— Не — излъгах.

— Сигурна ли си?

— Моля те, прегърни ме.

— Сигурна ли си, че не плачеш?

— Да.

Той ме пусна от прегръдката си. Издърпа чаршафа над главите ни и в синия сумрак, който ни обгърна, ме докосна по лицето, проследи с двете си ръце овала му, опипвайки го като слепец. Пръстите му бавно се спуснаха по бузите ми, после по носа се качиха към очите и се спряха на слепоочията ми.

Боже, помислих си, записва си лицето ми, преди да го изтрие.

Идеалното бадемово дръвче

След много време, на пръсти

Почуках на вратата на стария Амилкаре.

Отвори ми както винаги, сякаш чакаше кралско посещение.

Очите му се ококориха.

— Най-накрая! Чакахме те от месеци! — За да прикрие вълнението си, ми се поклони.

— Извинявай, извинявайте всички. Беше… много трудно.

Прегърна ме и усетих мириса на борова смола от парфюма му.

— Страхувах се, че си ни забравила. Благодаря ти, че дойде.

Не намерих нужните думи, за да му отговоря. Не успях да произнеса „Колко е хубаво, че отново съм тук“.

— Ела, влез, свали си сакото.

Погледнах с нежност към книгите, които даваше на Силвия, долових миризмата на кафе.

— А Силвия, разкажи ми за Силвия, измисли ли финал?

— Не, вече… не съм толкова сигурна…

Старият Амилкаре изправи гръб.

— Но ти от самото начало знаеше какъв ще бъде финалът. Нали започна да пишеш само за да стигнеш до този финал!

— Да, имах финал. Антонио се връща в Сан Фе, излекуван от хипохондрията си, защото тъкмо Силвия го е излекувала. Болката е изместена от друга болка и вече не го е страх от нея. В това се крие най-важното. Антонио се връща, за да остане. И да основе дом от типа приемно семейство за деца със синдрома на Даун.

— И после?

— Трябва да си представиш срещата между Силвия и Антонио, както си я представям аз. Тогава Силвия би могла да стане събирателен образ на всички наши представи за нея, да бъде същата, чието сърце сме чували всяка нощ да тупка лудо само при мисълта за неговото завръщане. Но когато вижда Антонио да се приближава по белия прашен път, сърцето й спира и в този миг се събират в едно моята мечта, тази на майка ми, на баща ми, твоята и на хората по целия свят… защото точно това ще се случи, когато Силвия открие онова, което е загубила: тя ще го преоткрие за всички нас.

— Продължавай.

— В Сан Фе Антонио ремонтира една бяла ферма, потънала в зеленина и песен на щурци, и я превръща в най-големия културен и развлекателен център за деца с Даун в района. Засажда няколко хектара бадемови дръвчета около сградата. Не трябва да си я представяш като семейна къща, а като огромна бадемова градина, която нощем осветява цялата околност. Антонио кани Силвия да чете на децата в дома любимата си поезия, защото иска и те да се научат да танцуват и да бъдат щастливи под бадемите. Защото именно бадемовото дръвче дава живот на деца като Силвия. Същото дърво, което тя пожела да изчезне от лицето на земята, та повече нито едно дете да не страда като нея. Бадемът е идеално дръвче. И точно така Антонио нарича своя център: „Идеалното бадемово дръвче“. И на всяко стъбло в огромната бадемова градина децата ще окачат дървена табелка с доказателство за това. Амилкаре, ако бях написала тези страници, ти също би могъл да се разходиш по сухата земя, буците пръст да се разпадат под краката ти, а ти да четеш: „Бадемът е обикновено дългогодишно растение“, „Бадемът е трудно податлив на паразити и болести“, и още подобни надписи по съседните стволове: „Това растение е подходящо за различни видове почва“, „Бадемът е устойчив на продължителна засуха“, „От това растение може да се използва всичко“. И накрая: „В мита за Атис бадемът е символ на болката, от която пониква нов живот“.

— И какво липсва? — попита ме Амилкаре.

— Липсва изкуплението. Смятах, че самата болка ще излекува болката, ако ме разбираш. Но щом отворя очи, все още наоколо виждам толкова страдание, което не е намерило утеха. Значи, не съм права. А в книгите, както и в ежедневието ни, има достатъчно лъжи, за да рискувам да разкажа още една.

Старецът сведе очи и в неговия разочарован поглед открих, че греша: няма смирение, което да ни носи мир в старостта, защото във всеки от нас се спотайва и не угасва надеждата.

— На това ли те научиха тези дълги месеци отсъствие?

Преглътнах.

— Ами бадемът, нима и той вече не е идеален?

Прехапах устни и не отговорих.

— Не искам да пиша приказки… истината…

— Приказки ли, Антония? Може да съм оглупял старец, но знам, че никога не преставаме да вярваме в живота, в неговите безкрайни възможности, в дълга си да останем човеци, както и в любовта, която е по-голяма от нас и винаги побеждава. Повярвай ми, накрая остава само тя и е най-силна от всичко. Когато престанем да вярваме в тези неща, наистина всичко ще приключи. Аз ти казвам, че някой ден ще напишеш финала си. А сега ми дай сакото си и ела в хола, там е по-топло.

Той сякаш се оживи, усмихна се и взе сакото от ръцете ми.

— Искаш ли да почетем поезия?

— Не, не, Амилкаре, без поезия. — Хванах го за ръката, осеяна със старчески петна. — Помниш ли? Поезията е бомба. Предпочитам чай, засега.

— Нека е чай — отговори ми той и сложи дланта си върху моята.

37.

И все пак, дори в най-ужасните моменти, когато пресичам полето с някой влак и образът на чакащия ме на перона Виторио засяда като буца в гърдите ми, дори тогава не мога да си забраня да мисля колко несравнимо хубав е светът. Цветовете се редуват, пейзажите се сменят, бялата луна виси в небето още преди да е настъпил нощният мрак. И не мога да го обясня, но тази красота смекчава болката в сърцето ми и едновременно с това го оставя неутешено. Стоя зад стъклото. Красотата отминава. Виторио няма да ме чака повече на никоя гара.

Вярвам, че някой ден пак ще се срещнем с Виторио. И ще можем да се престорим, че сме пораснали, че сме станали по-зрели и макар и разделени, сме приятелски настроени. Ще седнем да си поговорим в някой бар, ще избягваме деликатни въпроси, но неизменно ще се натъкнем на такива. Ще се измъкнем от тях — той непринудено, аз с многословие и жестикулиране. Той ще го забележи, ще се престори, че вика келнера, за да ми остави малко време да се съвзема, и когато отново ме погледне, аз ще успея да се усмихна. Ще покани някой приятел да седне при нас, аз ще прокарам ръка през косата си. После ще се сбогуваме с целувки по двете бузи и ще си кажем: „Доскоро“. И никога повече няма да се видим.

От прозореца на поредния влак виждам как пролетта крещи с пълно гърло, бадемите са разцъфтели, надгробните камъни се белеят, земеделците са навели гърбове в полето. Виждам разпръснати къщички от някоя махала. А дърветата още са съвсем голи и крехки, закъде бързат тънките им клони?

От време на време изскачат спомени, прогонвам ги, пак ги прибирам, ако затворя очи, ще потъна в тях. Когато споменът е болезнено непоносим, се опитвам да се разсея. Прозорчето ме вика — навън е животът с цялата му красота, леност и разточителство. Не ги искам, не желая да ги виждам.

Тази пролет ме потиска, тя разпалва желания, пошушва обещания. Аз не искам обещания. Защо е това жълто поле, това натрапчиво жълто? Шшт, мълчи, мълчи, безполезно е да търсиш тази част от мен, а ако все още я има, тя е уморена от толкова прелъстявания.

Дали пак ще искам да вляза във всяка къща, да си се представя на някой балкон? На пролетната светлина дори крайпътният надпис на синята табелка САН ЛОРЕНЦО изглежда прекрасно.

За какво ме зове?

Не, спокойно, времето за призоваване е приключило.

Войната свърши.

Оставам победена и в същото време някак спасена. От онова спасение, лишено от тържествено ликуване, принадлежащо на хората, участвали в битката: там, където се пада; където само един човек може да отвори вратите, да издуе платната, да пусне жизнените викове на деня да нахлуят. Където се чака (нещата да се променят, той да се върне, надеждата да отпусне хватката си, болката да изчезне, да дойде смирението). Където смяташ, че можеш да се съхраниш цяла и вярна на себе си, обаче виждаш как един мъж се приближава и вярваш, че е той единственият, макар да знаеш, че не е възможно, но за момент вярваш, че това е той — и в мигове като този усещаш как затъваш, как сърцето ти пада като зряла круша.

Аз бях там, където царуваше „тъй или иначе“, и в това наречие всяка част от мен фатално се заличаваше. Там или се влиза цял, или е по-добре въобще да не влизаш.

Виторио няма да победи. Помислих си: Името му го предаде.

Но грешах: Виторио е създаден да бъде щастлив, със синьото си веселие, с широката си усмивка. С книга, прочетена, полюлявайки се в хамака, с простата радост от цигарата, чакана цял ден.

Нека животът винаги ти дава тези неща, Виторио Солмани.

Казвам сумрак, не залез. Залезът е прекалено червен. За мен вече няма гледка, която да спира дъха, да предизвиква вълнения, а само бавен сумрак, който скрива силуетите, придава някакво вълшебство на фаровете на колите и обвива всичко тихо и без плясък от цветове. И само за няколко минути по върховете на дърветата, по склоновете на хълмовете, по пътищата, които криволичат и се впиват в планините, а после отново изскачат от тях, по фантастичните мостове и по светлите платна вече е настъпила нощта.

Епилог

Десети ден, последен. Напълнете три чаши със сместа и ги дайте на трима души.

Потапям първата чаша в купата и я пълня. Тестото тече, цапам плота; кой ли ще ги иска тези три чаши?

Добавете към останалата смес две чаши брашно, една чаша захар, една чаша зехтин, половин чаша мляко. Сипете сто грама смлени орехи, нарежете на парчета ябълка и ги прибавете.

Перките на миксера бързо размесват всичко, а ръцете ми с желание изпълняват написаното.

Добавете две яйца, две пакетчета ванилия, едно пакетче мая на прах, щипка сол. Разбъркайте.

Сега вече наистина изглежда ужасно. Това е една лигава жълтеникава смес, цялата в шупли. Толкова ужасяващи ли са нашите желания?

Изсипете сместа в тава. Печете на 180 градуса четиридесет минути. Когато сте готови, кажете своето желание.

Ето, стигнах до края. Кухнята прилича на бойно поле, но изпитвам известна гордост от бъркотията, някакво вълнение.

Макар и да не съм сигурна, че искам да сложа това тесто във фурната. Утре ще вляза в кухнята и купата с малкото безформено чудовище няма да я има.

Лампичката на фурната изгасва, стигнала е необходимата температура. Слагам тавичката на най-долната скара.

Сядам на пода и гледам през стъклото какво става вътре.

Ето че неочаквано се появява Силвия и коленичи до мен.

„Не изглежда чак толкова лошо в края на краищата“, казва тя, като надниква през огнеупорното стъкло. „Може ли и аз да си пожелая нещо?“

Но в следващия момент вече я няма.

И така, оставам сама. Всички сме сами.

Ти растеш. Аз обаче имам усещането, че съм се смалила. Уморена съм, изтощена съм. А ти се надигаш. Капризно и неравномерно се издуваш малко повече от едната страна. Не се противиш на топлината. Мехурчетата въздух в теб се издигат към повърхността, масата ти нараства, повърхността ти поглъща топлината.

Заставам на колене, за да виждам по-добре, и толкова приближавам лицето си до стъклото, че го усещам да пари. Виж, Антония, там едно ужасно на вид тесто се превръща в сладкиш. Значи, все още съществуват вълшебства?

Затварям очи. Намислям си желание.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.